# Рататуй

Нина Михайловна Коняева

Доки я тут сиджу i чемно стараюсь записати всi думки, що лiзуть менi в голову, аж чую тихеньке цокотiння маленьких кiгтикiв по лiнолеуму. Я подумала що в мене "глюк", але коли ця маленька пiдлота спробувала залiзти менi на колiна, до мене дiйшло, що зовсiм то був i не "глюк", а реальнiсть. Страшна реальнiсть, бо якась трохи бiльша пiдлота випустила мого пацюка на свободу. До речi, пацюк сидiв на гауптвахтi, бо мав схильнiсть, нагулявшись по квартирi спати на мо╓му лiжковi. При цьому, ця бридота, залазила пiд ковдру. Спала там, а для бiльшо╖ зручностi прогризала дiру в простинi. Першу дiру пацюку пробачили, а ось за другу... вiн сидiв в карцерi, тобто клiтцi, вже другу добу.

Мо╓му подиву не було меж. I в першу чергу - яка скотина, без мого дозволу це зробила? Оскiльки Нана давно вже спала, то мiй гнiв упав на Тьому. Той клiпав довгими вiями, i клявся що цього не робив. Чомусь я йому повiрила, але не зовсiм. Схопила це чорно-бiле опудало за хвiст i, нагороджуя нецензурними словами, вiдправила назад до клiтки.

Ось це, бiло-чорне, чи чорно-бiле опудало звали Рататуй. Дядько на ринку запевняв мене, що купую я хлопчика. Дiстався б менi цей дядечко зараз.... За два з половиною роки у Рататуя так нiчого i не вiдросло. Так що почали ми кликати його Туся.

Так ось ця падлюка, виявляла не аби якi здiбностi. Акторську майстернiсть вiн, чи пак, вибачте, вона опанувала дуже швидко. Якщо, по якихось причинах, ╖╖ не випускали гуляти, Туся вiдразу ж починала вмирати. При цьому вона стогнала, кашляла i вiдмовлялась ╖сти. Симптоми проходили ледь клацали дверцятами клiтки. Як всякий порядний пацюк вона робили запаси по всiй квартирi. До деяких ╖╖ "заначок" я i досi не можу дiстатись. А ремонтнi роботи Туся веде повсяк час. Бо шпалери "покоцала" вже практично у всiх кiмнатах.

Проживання поруч з "пiдножним" життям далось взнаки,i нам, i пацюку. Ми ходили по квартирi дуже обережно, Туся реагувала на слова "Гуляти", "Кицу", "╥сти".

З чистою душею вкинувши пацюка в клiтку, я знову всiлася за компютер. Але за кiлька хвалин, ця.... неможливо описати все що було сказано в ╖╖ адресу, знову схопила лапами за мо╖ штани i почала смикати, бажаючи негайно╖ уваги.

- Блядь, якого х╓ра? -

- Нюся, ╓то не я. - Тьома дивився на мене синiми, чистими очима. - Ти ж╓ сама вид╓ла, я тут сид╓л. -

Легенько пiдсадивши пацюка ногою, ловлю ╖╖ за хвiст i знову запроторюю до клiтки.

I доки я визбируюсь назад iз кiмнати, як помiчаю, що ця тварюка, товчеться, клаца╓ зубами об клiтку, i якимось, не зовсiм зрозумiлим менi, чином вiдкрива╓ дверцята карцера.

Вискаку╓ звiдти, i я вiдмiчаю, з яким надмiнним виглядом вона перебира╓ маленькими лапками переносячи сво╓ чималеньке тiльце в коридор.

"Е, нi. - думаю. - Хоть ти здохни, але людина ма╓ бути розумнiшою за пацюка". I повторюю процедуру с хватанням за хвiст, нагородженням пiдзатильником, i запроторюванням в клiтку. А на додачу, я позагинала залiзнi прутики клiтки, так, що потiм сама ледь змогла вiдчинити дверцята.

Хвилин десять було чути як пацюк скаче по клiтцi, б╓ться боками в дверцята, чи ще щось там витворя╓. Потiм все затихло, i я вже почала зловтiшатись над пацюком i радiти сво╖й маленькiй перемозi. Не довго. Бо ця мерзота знову прийшла i почала вимагати уваги.....

I ви ще пита╓те, чому дверцята клiтки завязанi металевим ланцюгом?

(До речi, завязати ланцюг так, что б ця падлюка не змогла розвязати, у мене вийшло тiльки з третьо╖ спроби)