# 33-40 Кіллмайстер Збірка детективів про Ніка Картера

Лев Шкловский

Картер Нік


33-40 Кіллмайстер Збірка детективів про Ніка Картера


33. Шпигун Іуда http://flibusta.is/b/610599/read

Judas Spy

34. Капюшон смерті http://flibusta.is/b/610990/read

Hood of Death

35. Амстердам http://flibusta.is/b/681332/read

Amsterdam

36. Храм Страху http://flibusta.is/b/612612/read

Temple Of Fear

37. 14 секунд до пекла http://flibusta.is/b/633698/read

14 Seconds to Hell

38. Перебіжчик http://flibusta.is/b/607232/read

The Defector

39. Карнавал вбивств http://flibusta.is/b/633954/read

Carnival for Killing

40. Родезія http://flibusta.is/b/631088/read

Rhodesia


Картер Нік


Шпигун Юда


Нік Картер


Killmaster


Шпигун Юда


Присвячується службовцям секретних служб Сполучених Штатів Америки


## Глава 1


«Як щодо їхнього спільного плану, Яким, – сказав Нік, – ти нічого не дізнаєшся?»


«Лише острови. Ми так низько у воді, вона ляскає склом, і я не можу ясно бачити».


"Як щодо того вітрила по лівому борту?"


Нік зосередився на циферблатах, його руки були зайняті більше, ніж у пілота-любителя під час першого польоту по приладах. Він відсунув свою велику раму, щоб дозволити маленькому індонезійському юнакові повернути оправу перископа. Яким здавався слабким та переляканим. «Це велика прау. Плити від нас».


«Я візьму її далі. Стеж за чимось, що скаже тобі, де ми знаходимося. А на рифи чи скелі…»


"Через кілька хвилин стемніє, і я взагалі нічого не побачу", - відповів Яким. У нього був м'який голос, який Нік колись чув від чоловіка. Цьому гарному юнакові мало бути вісімнадцять. Чоловік? Він звучав так, ніби його голос не змінився – чи могла бути інша причина. Це зробило б все бездоганно; заблукав на ворожому березі з першим помічником гея.


Нік усміхнувся і відчув себе краще. Підводний човен з двома людьми був іграшкою водолаза, іграшкою багатої людини. Він був добре зроблений, але з ним важко було поводитися з поверхнею. Нік тримав курс на 270°, намагаючись контролювати плавучість, тангаж та напрямок.


Нік сказав: «Забудь про перископ на чотири хвилини. Я дозволю їй заспокоїтись, поки ми наближаємося. На трьох вузлах ми все одно не матимемо великих проблем».


«Тут не повинно бути жодного підводного каміння», - відповів Яким. “На острові Фонг є один, але не на півдні. Це пологий пляж. Зазвичай, у нас хороша погода. Думаю, це один із останніх штормів сезону дощів».


У м'якому жовтому світлі тісної кабіни Нік глянув на Акіма. Якщо хлопчик був наляканий, він тримав щелепу напружено. Гладкі контури його майже вродливого обличчя, як завжди, були спокійними та спокійними.


Нік згадав конфіденційний коментар адмірала Річардса перед тим, як гелікоптер зняв їх з авіаносця. «Я не знаю, що ви шукаєте, містере Бард, але місце, в яке ви збираєтеся, - пекло, що вирує. Схоже на рай, але це чисте пекло. І подивіться цього маленького хлопця. Він каже, що він є Мінанкабау. але я думаю, що він яванець.


Ніку було цікаво. У цьому бізнесі ви підібрали та запам'ятали кожен клаптик інформації. "Що це могло означати?"


«Як житель Нью-Йорка, який стверджує, що він молочний фермер із Беллоуз-Фоллс, штат Вермонт. Я провів шість місяців у Джакарті, коли це була голландська Батавія. Мене цікавили стрибки. Одне дослідження каже, що є сорок шість типів».


Після того, як Нік та Акім піднялися на борт 99-тисячотонного авіаносця в Перл-Харборі, адміралу Річардсу знадобилося три дні, щоб розібратися з Ніком. Допомогло друге радіоповідомлення на надсекретному червоному папері. «Містер Бард», безперечно, заважав флоту, як і всі операції Держдепартаменту чи ЦРУ, але адмірал мав свою думку.


Коли Річардс виявив, що Нік стриманий, приємний і дещо знає про кораблі, він запросив пасажира до своєї просторої каюти - єдиної на судні з трьома ілюмінаторами.


Коли Річардс виявив, що Нік знає свого старого друга, капітана Телбота Гамільтона з Королівського флоту, він перейнявся симпатією до свого пасажира. Нік піднявся на ліфті з адміральської каюти на п'ять палуб до


флагманського містка, спостерігав, як катапульти викидають реактивні літаки «Фантом» та «Скайхок» під час тренувального польоту в ясний день, і миттю глянув на комп'ютери та складне електронне обладнання у великій бойовій кімнаті. Його не запросили спробувати крісло адмірала, що обертається, з білою оббивкою.


Ніку подобалися шахи Річардса та трубочний тютюн. Адмірал любив перевіряти реакцію пасажира. Насправді Річардс хотів стати лікарем та психіатром, але його батько, полковник морської піхоти, запобіг цьому кроку. «Забудь про це, Корнеліус», - сказав він адміралу - тодішньому Дж. через три роки після Аннаполіса, "залишайтеся у флоті, де починається просування по службі, поки ви не досягнете успіху в КОМЦЕНТРІ. Документи ВМФ - гарне місце, але це глухий кут І вас не змушували вибиватися назовні і потрібно було працювати.


Річардс думав, що Ел Бард був крутим агентом. Спроба вивести його за межі певних пунктів натрапила на спостереження, що «Вашингтон має право голосу з цього приводу», і, звичайно, вас зупинили на мілководді. Але Бард був звичайною людиною - він тримався осторонь і поважав флот. Більшого й бажати не можна.


Минулої ночі на борту Ніка Річардс сказав: «Я глянув на той маленький підводний човен, який ішов з тобою. Гарно збудовано, але вони можуть бути ненадійними. Якщо у тебе виникнуть проблеми одразу після того, як коптер кине тебе у воду, стріляй червоною ракетою. Я попрошу пілота стежити за нею якнайдовше».


"Дякую, сер", - відповів Нік. "Я запам'ятаю це. Я перевіряв апарат протягом трьох днів на Гаваях. Провів п'ять годин, керуючи ним у морі».


«Хлопець – як його звуть, Яким – був з тобою?»


"Так."


«Тоді ваша вага буде такою самою. Чи було це у бурхливому морі?


"Ні."


"Не ризикуй..."


"Річардс мав на увазі добро", - подумав Нік, намагаючись бігти на перископічній глибині, використовуючи горизонтальні плавці. Так вчинили і дизайнери цієї маленької субмарини. Коли вони наблизилися до острова, була сильніша хвиля, і він ніколи не міг зрівнятися з плавучістю та глибиною плавання. Вони гойдалися, як хеллоуїнське яблуко.


«Яким, у тебе колись морська хвороба?»


"Звичайно, ні. Я навчився плавати, коли навчився ходити.


"Не забувай, що робимо сьогодні ввечері".


"Ал, запевняю тебе, я вмію плавати краще, ніж ти".


"Не став на це", - відповів Нік. Хлопець може бути правий. Мабуть, він усе життя був у воді. З іншого боку, Нік Картер, будучи третім номером AX, практикував роботу у воді, як він це називав, кожні кілька днів свого життя. Він залишався у чудовій формі і мав безліч фізичних навичок, щоб збільшити свої шанси залишитися живими. Нік вважав, що єдині професії чи мистецтва, які потребують суворішого графіка життя, ніж його, - це професії циркових спортсменів.


Через п'ятнадцять хвилин він направив маленький підводний човен прямо на твердий пляж. Він вискочив, прив'язав трос до носового гака, і з великою допомогою ковзанок, що врізалися в серпанок прибою, і з деякими добровільними, але слабкими ривками Акіма, він підняв судно над ватерлінією і закріпив його двома лініями до якоря та гігантського баньяноподібного дерева.


Нік використав ліхтарик, щоб закінчити вузол у тросі навколо дерева. Потім він погасив світло і випростався, відчуваючи, як кораловий пісок піддається його вазі. Тропічна ніч упала, мов ковдра. Зірки забризкали фіолетовий зверху. З берегової лінії світіння моря замерзло і перетворилося. Крізь гуркіт і гуркіт бурунів він почув звуки джунглів. Крики птахів та крики тварин, які були б нескінченними, якби їх дослухалися.


«Яким…»


"Так?" Відповідь прийшла з темряви за кілька футів від мене.


"Є ідеї, яким шляхом ми повинні йти?"


Ні. Можливо, я можу сказати вранці».


"Доброго ранку! Сьогодні ввечері я хотів дістатися острова Фонг».


М'який голос відповів: «Сьогодні ввечері – завтра ввечері – вночі наступного тижня. Він досі буде там. Сонце все ще зійде».


Нік з огидою пирхнув і видерся на підводний човен, витягнув дві легкі бавовняні ковдри, сокиру і складану пилку, пачку сендвічів і термос з кавою. Мар'яна. Чому в деяких культурах розвинувся такий сильний смак невизначеного майбутнього? Розслабтеся, був їхній пароль. Залиш це до завтра.


Він поклав спорядження на пляж біля краю джунглів, економно використовуючи спалах. Яким допомагав як міг, спотикаючись у темряві, і Нік відчув укол провини. Один із його девізів був: «Зроби це, ти протримаєшся довше». І, звичайно ж, відколи вони зустрілися на Гаваях, Яким поводився чудово і працював щосили, тренуючись з підводним човном, навчаючи Ніка індонезійської версії малайської мови і розповідаючи йому про місцеві звичаї.


Яким Мачмур був або дуже цінний для Ніка та AX, або йому подобався


Дорогою до школи в Канаді юнак прослизнув до офісу ФБР у Гонолулу і розповів про викрадення та шантаж в Індонезії. Бюро консультувало ЦРУ та AX щодо офіційної процедури у міжнародних справах, і Девід Хок, прямий начальник Ніка та директор AX, вилетів з Ніком на Гаваї.


"Індонезія - одна з гарячих точок світу", - пояснив Хоук, простягаючи Ніку портфель довідкових матеріалів. «Як ви знаєте, вони щойно прийняли гігантську криваву лазню, і Чіком відчайдушно намагаються врятувати свою політичну владу та відновити контроль. Хлопець, можливо, описує місцеве злочинне угруповання. Вони мають деякі красуні. Але з Іудою та Генріхом Мюллером. на волі у великій китайській джонці, я відчуваю запах. Просто їхня гра з викрадення молоді з багатих сімей та вимоги грошей та співпраці з Chicoms - (Китайськими комуністами). Звісно, їхні сім'ї це знають. Але де ще ви можете знайти людей, які б убили своїх родичів за прийнятну ціну? "


"Яким справжній?" - Запитав Нік.


«Так. ЦРУ-ДЖАК передало нам фотографію по рації. І ми доставили одного викладача з Макгілла тільки для швидкої перевірки. Він же хлопчик Мачмур, все гаразд. Як і більшість любителів, він втік і забив на сполох, перш ніж дізнався всі дані. Йому слід залишитися зі своєю сім'єю і зібрати факти. Це, Ніколас те, у що ви входите..."


Після довгої розмови з Акімом Хоук ухвалив рішення. Нік і Акім вирушать до ключового пункту діяльності - анклав Мачмура на острові Фонг. Нік повинен був зберегти роль, в якій його представили Акіму і яку він буде використовувати як прикриття в Джакарті; він був "Аль Бардом", американським імпортером творів мистецтва.


Акіму сказали, що «пан Бард» часто працював на те, що називається американськими спецслужбами. Він здавався цілком враженим, а може, суворий засмаглий вигляд Ніка та його вигляд твердої, але м'якої впевненості допомогли.


Коли Хоук склав план і вони розпочали інтенсивну підготовку, Нік ненадовго засумнівався у судженні Хоука. «Ми могли б прилетіти звичайними каналами», - заперечив Нік. "Ви могли б доставити мені підводний човен пізніше".


"Повір мені, Ніколас", - заперечив Хоук. «Думаю, ви погодитеся зі мною до того, як ця справа стане старішою або після того, як ви поговорите з Гансом Норденбоссом, нашою людиною в Джакарті. Я знаю, що ви бачили багато інтриг та корупції. В Індонезії це спосіб життя. Ви оціните свій тонкий підхід і вам може знадобитися субмарина».


"Вона озброєна?"


Ні. У вас буде чотирнадцять фунтів вибухівки і ваша звичайна зброя».


Тепер, стоячи в тропічній ночі з солодко-затхлим запахом джунглів у ніздрях і ревущими звуками джунглів у вухах, Нік пошкодував, що Хоук не з'явився. Неподалік розбилася якась важка тварина, і Нік повернувся на звук. У нього під пахвою був свій особливий «Люгер», Вільгельміна, і Х'юго з гострим лезом, який міг ковзати в його долоню при дотику, але цей світ здавався величезним, ніби він міг вимагати великої вогневої сили.


Він сказав у темряву: «Яким. Чи можна спробувати пройтися пляжем?»


"Ми можемо спробувати."


"Яким шляхом було б логічно дістатися острова Фонг?"


"Я не знаю."


Нік зробив поглиблення в піску на півдорозі між лінією джунглів і прибоєм і плюхнувся вниз. Ласкаво просимо до Індонезії!


Яким приєднався до нього. Нік відчув солодкий аромат хлопчика. Він відкинув свої думки. Яким поводився як добрий солдат, який підпорядковується наказу шановного сержанта. Що, якщо він використав парфуми? Хлопець завжди старався. Було б несправедливо думати…


Нік спав із котячою настороженістю. Кілька разів його будили звуки джунглів, і вітер, що розбризкує бризки на їхні ковдри. Він відзначив час – 4:19. Це буде 12.19 у Вашингтоні напередодні. Він сподівався, що Хоук насолоджується гарним обідом.


Він прокинувся, засліплений яскравим світанковим сонцем і вражений великою чорною фігурою поруч із ним. Він відкотився в протилежному напрямку, поцілив у ціль, прицілюючись Вільгельміну. Яким крикнув: "Не стріляйте".


"Я не збирався", - прогарчав Нік.


Це була найбільша людиноподібна мавпа, яку Нік колись бачив. Вона була коричневою, з маленькими вушками, і, уважно розглянувши рідкісне червонувато-коричневе довге волосся, Нік побачив, що це жінка. Нік обережно випростався і посміхнувся. «Орангутанг. Доброго ранку, Мейбл».


Яким кивнув. «Вони часто дружелюбні. Вона принесла тобі подарунки. Подивися там на піску».


За кілька ярдів від Ніка були три стиглі золоті папаї. Нік підняв одну. «Дякую, Мейбл».


«Вони найлюдоподібніші мавпи», - припустив Яким. "Вона як ти."


"Я рада. Мені потрібні друзі». Велика тварина поспішила в джунглі і за мить з'явилася знову з дивним червоним овальним плодом.


"Не їж це", - попередив Яким. «Дехто це може їсти, але деякі люди від цього захворіють».


Нік кинув Акіму чудово виглядає папайю, коли повернулася Мейбл. Яким інстинктивно її спіймав. Мейбл злякано скрикнула і стрибнула на Акіма!


Яким розвернувся і спробував ухилитися, але орангутанг рухався як квотербек НФЛ з м'ячем і чистим полем. Вона впустила червоний плід, схопила папаю у Акіма, шпурнула в море і почала зривати з Акіма одяг. Сорочка та штани були розірвані одним потужним розривом. Мавпа хапалася за шорти Акіма, коли Нік крикнув: "Гей!" і побіг уперед. Він схопив мавпу за голову лівою рукою, тримаючи напоготові Люгер у правій.


«Іди. Алони. Вамос!…» - Нік продовжував кричати шістьма мовами і вказувати на джунглі.


Мейбл - він подумав про неї як про Мейбл і насправді відчув себе збентеженим, коли вона відсахнулася, простягнувши одну довгу руку долонею вгору в благаючому жесті. Вона повільно повернулася і позадкувала в сплутаний підлісок.


Він звернувся до Акіма. «То ось чому ти завжди здавався дивним. Чому ти зображала з себе хлопчика, люба? Хто ти?"


Яким виявився дівчиною, мініатюрною, із гарними формами. Вона поралася з рваними джинсами, оголена, якщо не рахувати вузької смуги білої тканини, яка стискала її груди. Вона не поспішала і не здавалася схвильованою, як деякі дівчата - вона серйозно крутила зіпсовані штани з боку на бік, хитаючи красивою головою. Вона мала діловитість і розумну відвертість з приводу відсутності одягу, яку Нік помітив на балійській вечірці. Дійсно, ця компактна милашка нагадувала одну з чудово складених лялькових красунь, які служили моделями художникам, артистам або були просто чудовими супутницями.


Її шкіра була відтінку світлого мокко, а її руки та ноги, хоч і були тонкими, були вкриті прихованими м'язами, начебто їх намалював Поль Гоген. Її стегна та стегна були достатнім обрамленням для її маленького плоского живота, і Нік зрозумів, чому «Акім» завжди носив довгі вільні спортивні сорочки, щоб приховати ці гарні форми.


Він відчув приємне тепло в своїх ногах і попереку, дивлячись на неї - і раптово спіймав себе на думці, що маленька коричнева пустуна насправді позувала йому! Вона знову і знову оглядала порвану тканину, даючи можливість оглянути її! Вона не була кокетливою, не було ні найменшого натяку на самодостатню поблажливість. Вона просто поводилася з грайливою природністю, тому що жіноча інтуїція підказувала їй, що це абсолютно ідеальний час, щоб розслабитися і справити враження на гарного чоловіка.


«Я здивований, – сказав він. «Я бачу, що ти набагато красивіша як дівчинка, ніж як хлопчик».


Вона нахилила голову і скоса подивилася на нього, пустотлива іскорка додала блиску яскравим чорним очам. Як Яким, вона, вирішив він, намагалася міцно тримати м'язи своєї щелепи. Тепер вона більше, ніж будь-коли, виглядала як найкрасивіша з балійських танцівниць або разюче милих євразійців, яких ви бачили в Сінгапурі та Гонконгу. Її губи були маленькими і повними, і коли вона заспокоїлася, лише трохи надулися губи, а щоки були твердими, високими овалами, які, як ви знали, будуть напрочуд гнучкими, коли ви їх поцілуєте, як теплий зефір з м'язами. Вона опустила темні вії. "Ти дуже злий?"


"О ні." Він прибрав Люгер у кобуру. «Ти прядеш пряжу, і я заблукав на березі джунглів, а ти вже коштувала моїй країні, можливо, шістдесят чи вісімдесят тисяч доларів». Він простяг їй сорочку, безнадійну ганчірку. "Чому я повинен сердитися?"


«Я Тала Мачмур, – сказала вона. "Сестра Акіма".


Нік без виразу кивнув. Мабуть, інший він. У конфіденційному звіті Норденбосса йшлося про те, що Тала Махмур була серед молодих людей, схоплених викрадачами. "Продовжуй."


«Я знав, що ти не послухаєш дівчину. Ніхто не слухає. Тому я взяв папери Акіма і вдав їм, щоб змусити тебе прийти і допомогти нам».


"Такий довгий шлях. Чому?"


"Я ... я не розумію твоє питання".


"Ваша родина могла б повідомити звістку американському чиновнику в Джакарті або поїхати до Сінгапуру або Гонконгу і зв'язатися з нами".


"Саме так. Наші сім'ї не потребують допомоги! Вони просто хочуть, щоб їх дали спокій. Ось чому вони платять та мовчать. Вони до цього звикли. Усі завжди комусь платять. Ми платимо політикам, армії тощо. Це звичайна угода. Наші сім'ї навіть не обговорюватимуть одна з одною свої проблеми».


Нік згадав слова Хоука: «…інтриги та корупція. В Індонезії це спосіб життя». Як завжди, Хок передбачав майбутнє з комп'ютерною точністю.


Він штовхнув шматок рожевого корала. «Отже, ваша сім'я не потребує допомоги. Я просто великий сюрприз, який ви приносите додому. Не дивно, що ви так хотіли вислизнути на острові Фонг без попередження».


«Будь ласка, не гнівайтесь». Вона боролася з джинсами та сорочкою. Він вирішив, що без швейної машинки вона нікуди не подінеться, але вигляд був чудовий. Вона впіймала його урочистий погляд і підійшла до нього, тримаючи перед собою клаптики тканини. «Допоможіть нам, і водночас ви допоможете своїй країні. Ми пройшли через криваву війну. Острів Фонг її уникнув, це правда, але в Маланзі, неподалік узбережжя, загинули дві тисячі людей. І вони досі шукають джунглі для китайців”.


«Отже. Я думав, що ти ненавидиш китайців».


«Ми нікого не ненавидимо. Деякі з наших китайців прожили багато поколінь. Але коли люди роблять неправильно і всі злиться, вони вбивають. Старі образи. Ревнощі. Релігійні відмінності».


- Забобона важливіша за розум, - пробурмотів Нік. Він бачив це у дії. Він поплескав по гладкій коричневій руці, відзначаючи, наскільки витончено вона складена. «Що ж ми тут. Знайдемо острів Фонг».


Вона труснула згортком тканини. "Не могли б ви передати мені одну з ковдр?"


"От."


Він наполегливо не відвернувся і насолоджувався, дивлячись на неї, як вона скинула старий одяг і спритно обернула себе в ковдру, яка стала, як саронг. Її блискучі чорні очі були пустотливими. "У будь-якому випадку так зручніше".


"Тобі це подобається", - сказав він. Вона розмотала білу тканинну стрічку, що стягує її груди, і саронг був гарно заповнений. «Так, – додав він, – чудово. Де ми зараз?


Вона обернулася й уважно подивилася на пологий вигин бухти, облямованої на східному березі викривленими мангровими чагарниками. Берег був білим півмісяцем, морським сапфіром у ясній зорі, за винятком того місця, де зелені та блакитні буруни падали на рожевий кораловий риф. Декілька морських слимаків впали над лінією прибою, як гусениці завдовжки у фут.


"Можливо, ми знаходимося на острові Адата", - сказала вона. «Він ненаселений. Сім'я використовує його як свого роду зоопарку. Тут мешкають крокодили, змії та тигри. Якщо ми повернемо на північний берег, ми зможемо перейти до Фонгу».


"Не дивно, що Конрад Хілтон пропустив це", - сказав Нік. «Сядь і дай мені півгодини. Тоді ми поїдемо».


Він повторно закріпив якорі і засинав маленький підводний човен корчами та чагарниками джунглів, поки вона не стала схожою на купу уламків на березі. Тала пішла на захід уздовж пляжу. Вони обійшли кілька невеликих мисів, і вона вигукнула: Це Адата. Ми на пляжі Кріс».


"Кріс? Ніж?"


«Вигнутий кинжал. Зміїний, я думаю, це англійське слово».


"Як далеко до Фонга?"


"Один горщик". Вона хихикнула.


"Поясни ще?"


«Малайською - один прийом їжі. Або приблизно півдня».


Нік беззвучно вилаявся і попрямував уперед. "Давай."


Вони досягли яру, який перетинав пляж зсередини, де джунглі здіймалися вдалині, наче це були пагорби. Тала зупинилася. «Можливо, було б коротше піднятися стежкою біля струмка і вийти на північ. Іти важче, але це вдвічі менше, ніж йти пляжем, йти до західного кінця Адати і повертатися».


"Веди".


Стежка була жахливою, з незліченними урвищами та лозами, які чинили опір сокирі Ніка, як метал. Сонце стояло високо і зловісно, коли Тала зупинилася біля ставка, з якої біг струмок. «Це зіркова година. Мені дуже шкода. Ми не виграємо багато часу. Я не розумів, що стежка давно не використовувалася».


Нік хмикнув, розрізаючи ліану гострим краєм схожого на стилет Хьюго. На його подив, він пронизав його швидше, ніж сокира. Старий добрий Стюарт! Начальник відділу озброєнь AX завжди стверджував, що Х'юго був взірцем найкращої сталі у світі – йому було б приємно почути це. Нік притис Хьюго назад до рукава. "Сьогодні завтра. Сонце ще зійде».


Тала засміялася. "Дякую. Ви пам'ятайте".


Він розгорнув пайки. Шоколад став брудом, печиво – рідким тестом. Він відкрив крекери типу К та сир, і вони їх з'їли. Рух назад стежкою насторожив його, і його рука вихопила Вільгельміну, коли він прошипів: «Вниз, Тала».


Трудною дорогою йшла Мейбл. У тіні джунглів вона знову здавалася чорною, а не коричневою. Нік сказав: "О, чорт", і кинув їй шоколад з печивом. Вона взяла подарунки та радісно відкусила, виглядаючи як вдова за чаєм у «Плазі». Коли вона закінчила, Нік закричав: "А тепер біжи!"


Вона пішла.


* * *


Пройшовши пару миль вниз схилом, вони прийшли до струмка в джунглях шириною близько десяти ярдів. Тала сказала: «Почекай».


Вона пішла роздяглася,


, спритно зробила невеликий пакет зі свого саронгу і попливла на інший берег, як струнка коричнева риба. Нік захоплено спостерігав. Вона покликала: «Думаю, все гаразд. Пішли».


Нік зняв черевики з гумовими підкладками і загорнув їх у сорочку з сокирою. Він зробив п'ять чи шість потужних ударів, коли почув крик Тали і краєм ока помітив рух вгору за течією. Коричнева корява колода, здавалося, з'їжджала з найближчого берега під власним підвісним мотором. Алігатор? Ні, крокодил! І він знав, що крокодили були найгіршими! Його рефлекси були швидкими. Надто пізно витрачати час на перевертання – хіба вони не сказали, що бризки допомогли! Він схопився за сорочку та туфлі в одній руці, відпускаючи сокиру, і рвонув уперед потужними ударами зверху та широким гуркотом.


Було б шия! Чи ви сказали б, що щелепи та нога? Тала нависла над ним. Вона підняла ціпок і вдарила крокодила по спині. Джунглі розірвав оглушливий крик, і він почув позаду гігантський сплеск. Його пальці торкнулися землі, він упустив пакет і виліз на берег, як тюлень, що плив по крижині. Він повернувся і побачив Мейбл, по пояс у темному потоці, що б'є по крокодилу гігантською гілкою дерева.


Тала жбурнула в рептилію ще одну гілку. Нік потер спину.


«Ой, – сказав він. "Її мета краще, ніж у вас".


Тала звалилася поряд з ним, схлипуючи, ніби її маленьке тіло нарешті прийняло надто багато, і шлюзи лопнули. «О, Ал, мені дуже шкода. Мені дуже шкода. Я не бачив цього. Ця чудовисько майже дістала тебе. А ти хороша людина – ти хороша людина».


Вона погладила його по голові. Нік підвів очі та посміхнувся. Мейбл вийшла на інший берег і насупилась. Принаймні він був упевнений, що це був похмурий погляд. «Я досить хороша людина. Ще».


Він тримав струнку індонезійську дівчину на руках десять хвилин, доки її істеричні горлянки не вщухли. У неї не було часу перемотати свій саронг, і він схвально зазначив, що її пухкі груди були красиво оформлені, як у журналі Playboy. Хіба вони не казали, що ці люди не соромляться грудей? Прикривали їх лише тому, що на цьому наполягли цивілізовані жінки. Він хотів торкнутися одного. Опираючись імпульсу, він трохи зітхнув зі схваленням.


Коли Тала здавалася спокійною, він пішов до струмка і притягнув свою сорочку та туфлі з ціпком. Мейбл зникла.


Коли вони вийшли на пляж, який був точною копією, що вони залишили, сонце було на західній околиці дерев. Нік сказав: «Один горщик, га? Ми з'їли повноцінний обід».


"Це була моя ідея", - смиренно відповіла Тала. «Ми мали піти навколо».


«Я дражню тебе. У нас, мабуть, не було б найкращого часу. Це Фонг?


Через милю моря, що тяглася з боку на бік, наскільки можна було бачити, і підтримувані потрійними горами або вулканічними ядрами, знаходилися пляж і берегова лінія. Він мав культурний, цивілізований вигляд, на відміну від Адати. Луги чи поля височіли на пагорбах зеленими та коричневими довгастими лініями, і були групи чогось, схожого на будинки. Ніку здалося, що він побачив на дорозі вантажівку або автобус, коли він примружився.


«Є спосіб подати їм сигнал? У вас випадково є дзеркало?


"Ні."


Нік спохмурнів. У підводному човні був повний комплект для виживання у джунглях, але тягнути його все здавалося дурним. Сірники в його кишені були схожі на кашу. Він відполірував тонке лезо Хьюго і спробував спрямувати спалахи на острів Фонг, спрямовуючи останні промені сонця. Він подумав, що, можливо, зобразив би деякі спалахи, але в цій дивній країні, похмуро подумав він, кого це хвилює?


Тала сиділа на піску, її блискуче чорне волосся спадало їй на плечі, її маленьке тіло згорбілося від втоми. Нік відчув хворобливу втому у ногах і ступнях і приєднався до неї. "Завтра я можу метатися на них весь день".


Тала сперлася на нього. «У знеможенні», - подумав він спочатку, поки тонка рука не ковзнула по його передпліччю і не притулилася. Він захоплювався ідеальними кремовими колами у формі місяця біля його нігтів. Блін, вона була гарненькою дівчиною.


Вона м'яко сказала: «Ви, мабуть, думаєте, що я жахлива. Я хотіла зробити правильно, але все закінчилося безладом».


Він ніжно стиснув її руку. «Просто виглядає гірше, бо ти так утомилася. Завтра поясню твоєму батькові, що ти героїня. Ти звернувся по допомогу. Співатимуть і танцюватимуть, поки вся сім'я святкує твою хоробрість».


Вона засміялася, начебто їй сподобалася фантазія. Потім глибоко зітхнув. Ти не знаєш мою родину. Якби це зробив Яким, можливо. Але я лише дівчинка».


"Якась дівчина." Йому було зручніше обіймати її. Вона не заперечувала. Вона пригорнулася.


Через деякий час у нього захворіла спина. Він повільно ліг на пісок, і вона пішла за ним, як мушля. Вона почала легенько водити однією маленькою рукою по його грудях та шиї.


Тонкі пальці погладили його підборіддя, окреслили губи, погладили очі. Вони масажували його чоло і віскі зі знаючою спритністю, яка - у поєднанні з денними вправами - майже приспала його. За винятком того, що коли дражливе, ніжне дотик торкнулося його сосків і пупка, він знову прокинувся.


Її губи м'яко торкнулися його вуха. "Ти хороша людина, Ал".


«Ти це говорила раніше. Ти впевнена, га?»


"Я знаю. Мейбл знала». Вона хихикнула.


"Не чіпай мою подругу", - сонно пробурмотів він.


"У тебе є дівчина?"


"Звісно."


"Вона гарна американка?"


Ні. Неприємний ескімос, але, чорт забирай, вона може приготувати відмінну юшку».


"Що?"


"Рибне рагу".


«У мене справді немає хлопця».


«Та гаразд. Гарне маленьке блюдо, як ти? Не всі твої місцеві парубки сліпі. А ти розумна. Освічена. І, до речі, - він трохи стиснув її, обіймаючи її, - дякую за те, що вдарила. цього крокодила. Це зажадало мужності”.


Вона радісно булькнула. "Нічого не було." Спокусливі пальці танцювали прямо над його поясом, і Нік вдихнув гаряче, насичене повітря. Ось як це буває. Тепла тропічна ніч – кипить гаряча кров. Моя зігрівається, і хіба відпочити – така погана ідея?


Він повернувся на бік, знову стискаючи Вільгельмін під пахвою. Тала прилягала до нього так само зручно, як «люгер» у кобурі.


- Немає для вас гарного хлопця на острові Фонг?


"Не зовсім. Ган Бік Тянг каже, що любить мене, але я думаю, що він збентежений».


"Наскільки заплуталися?"


«Здається, він нервує поряд зі мною. Він майже не чіпає мене».


«Я нервую поруч із тобою. Але я люблю чіпати…»


«Якби у мене був сильний друг – чи чоловік – я б нічого не боялася».


Нік відвів руку, яка рухалася до цих привабливих молодих грудей, і поплескав її по плечу. Це вимагало роздумів. Чоловік? Ха! Було б розумно вивчити Махмуров, перш ніж викликати у себе неприємності. Були дивні звичаї – начебто проникаємо у дочку, а ми проникаємо у вас. Хіба не було б добре, якби вони були представниками племені, де традиція свідчить, що вам велика честь, якщо ви осідлаєте одну з їхніх неповнолітніх дочок? Немає такої удачі.


Він задрімав. Пальці на його лобі повернулися, гіпнотизуючи.


* * *


Крик Тали розбудив його. Він почав підстрибувати, і рука притулилася до його грудей. Перше, що він побачив, був блискучий ніж довжиною в два фути - неподалік його носа, з кінчиком біля горла. Він мав симетричне лезо з вигнутим змійкою. Руки схопили його за руки та ноги. Його тримали п'ять чи шість чоловік, і вони не були слабаками, вирішив він після експериментального ривка.


Талу відтягли від нього.


Погляд Ніка простежив за блискучим мечем до тримача - суворого молодого китайця з дуже коротким волоссям і акуратно підстриженими рисами обличчя.


Китаєць запитав чудовою англійською: «Убити його, Тала?»


"Не роби цього, поки я не передам тобі повідомлення", - гаркнув Нік. Це здавалося таким розумним, як і будь-яке інше.


Китаєць насупився. «Я Ган Бік Тянг. Хто ти?"


Розділ 2


"Стоп!" - крикнула Тала.


«Пора їй приєднатися до дії, – подумав Нік. Він лежав нерухомо і сказав: Я Аль Бард, американський бізнесмен. Я привів міс Махмур додому».


Закотивши очі, він спостерігав, як Тала підійшла до сміттєзвалища. Вона сказала: Він з нами, Ган. Він привіз мене з Гаваїв. Я розмовляла з людьми з Америки та…»


Вона продовжила потік малайсько-індонезійського, за яким Нік не міг стежити. Чоловіки почали злазити з його рук та ніг. Нарешті, худий китайський юнак зняв кріс і обережно поклав його в чохол для ременя. Він простяг руку, і Нік взяв її, ніби вона йому була потрібна. Немає нічого поганого в тому, щоб схопити одного з них – про всяк випадок. Він прикинувся незграбним і виглядав скривдженим і наляканим, але, вставши на ноги, він вивчав ситуацію, спотикаючись об пісок. Семеро людей. Один тримає дробовик. Якщо знадобиться, він знешкодить його першим, і шанси були вищими, ніж навіть те, що він забере їх усіх. Годинники та роки практики – дзюдо, карате, савате – і смертельна точність із Вільгельміною та Хьюго дали вам величезну перевагу.


Він похитав головою, потер руку і, хитаючись, підійшов ближче до людини з рушницею. "Будь ласка, вибачте нас", - сказав Ган. «Тала каже, що ви прийшли нам на допомогу. Я думала, вона може бути вашою бранкою. Ми бачили спалах минулої ночі і прийшли ще до світанку».


"Я розумію", - відповів Нік. «Жодної шкоди. Радий знайомству. Тала говорила про тебе.


Ган виглядав задоволеним. "Де твій баркас?"


Нік кинув на Талу застережливий погляд. «ВМС США висадили нас тут. З іншого боку острова».


«Зрозуміло. Наш човен прямо на березі. Чи зможете піднятися?»


Нік вирішив, що його гра покращується. "Я в порядку. Як справи у Фонзі?»


"Не добре. Не погано. У нас свої проблеми…».


«Тала сказала нам. Чи є ще звістка від бандитів?


«Так. Завжди одне й те саме. Більше грошей, інакше вони вб'ють заручників».


Нік був упевнений, що збирався сказати «Тала». Але Тала була тут! Вони гуляли пляжем. Ган сказав: Ти зустрінешся з Адамом Махмуром. Він не буде радий тебе бачити».


"Я чув. Ми можемо запропонувати потужну допомогу. Я впевнений, що Тала сказала вам, що я також маю зв'язок з урядом. Чому він та інші жертви не вітають це?»


«Вони не вірять у допомогу з боку уряду. Вони вірять у силу грошей та свої власні плани. Свої власні… Я думаю, це англійське слово хитре».


"І вони навіть не співпрацюють один з одним ..."


Ні. Це не так, як вони гадають. Кожен вважає, що якщо ви заплатите, все буде гаразд, і ви завжди зможете отримати більше грошей. Ви знаєте історію про курку та золоті яєчка?»


"Так."


"Це так. Вони не можуть зрозуміти, як бандити можуть убити курку, яка несе золото».


«Але ти думаєш інакше…»


Вони обігнули косу з рожево-білого піску, і Нік побачив невелике вітрильне судно, двостоїчне судно з напівприспущеним латинським вітрилом, що майоріло на легкому вітрі. Чоловік намагався це виправити. Він зупинився, коли побачив їх. Ган мовчав кілька хвилин. Нарешті він сказав: «Дехто з нас молодший. Ми бачимо, читаємо та думаємо по-іншому».


«У вас чудова англійська, і у вас швидше за американський, ніж британський акцент. Ви ходили до школи у Сполучених Штатах?»


"Берклі", - коротко відповів Ган.


Було мало шансів поговорити на праві. Велике вітрило максимально використало легкий вітер, а маленьке судно перетнуло ділянку моря зі швидкістю чотири або п'ять вузлів, а індонезійці накинули на нього опори. Це були м'язисті, міцні люди, одні кістки та сухожилля, і вони були чудовими моряками. Не кажучи ні слова, вони переміщали свою вагу, щоб підтримувати найкращу парусність.


Ясно вранці острів Фонг виглядав більш діловим, ніж у сутінках. Вони попрямували до великого причалу, що розкинувся на палях ярдах за двісті від берега. Наприкінці був комплекс складів і навісів, вантажівок кількох розмірів; на сході невеликий паровозик маневрував крихітні вагони на залізничній станції.


Нік нахилився до вуха Гана. "Що ви відправляєте?"


Рис, капок, кокосові продукти, кава, каучук. Олово та боксити з інших островів. Містер Мачмур дуже насторожений».


"Як бізнес?"


«Пан Махмур володіє безліччю магазинів. Великий у Джакарті. У нас завжди є ринки, окрім тих випадків, коли світові ціни сильно падають».


Нік подумав, що Ган Бік теж настороже. Вони пришвартувалися на плавучому доку біля великого пірса, поруч із двощогловою шхуною, на яку автокран завантажував мішки на піддони.


Ган Бік провів Талу і Ніка вздовж пристані і піднявся по доріжці з твердим покриттям до великого, класно виглядає будівлі з навісними віконницями. Вони увійшли до кабінету з мальовничим декором, у якому поєднуються європейські та азіатські мотиви; стіни з полірованого дерева були прикрашені витворами мистецтва, які, на думку Ніка, були видатними, два гігантські вентилятори кружляли над головою, знущаючись з високого безшумного кондиціонера в кутку. Широкий адміністративний стіл із залізного дерева був оточений сучасною лічильною машиною, комутатором та записуючим обладнанням.


Людина за столом була великою - широкою, невисокою - з проникливими карими очима. Він був одягнений у бездоганну, скроєну на замовлення білу бавовну. На лавці з натертого тику сидів благородний китаєць у лляному костюмі поверх блакитної сорочки-поло. Ган Бік сказав: «Містер Мачмур – це містер Аль Бард. Він приніс Талу». Нік потис руку, і Ган привернув його до китайця. "Це мій батько, Онг Чанг".


Вони були приємними людьми без хитрощів. Нік не відчував ворожості - швидше, воно виглядало як «добре, що ти прийшов, і буде добре, коли ти підеш».


Адам Махмур сказав: «Тала захоче поїсти та відпочити. Ган, будь ласка, відвези її до будинку на моїй машині та повертайся».


Тала миттю глянула на Ніка - я ж вам сказала - і вийшла за Ганом. Патріарх Мачмуров жестом вказав Ніка на стілець. «Дякую, що повернули мою стрімку дочку. Сподіваюся, із нею не було проблем».


"Не біда, взагалі."


"Як вона з вами зв'язалася?"


Нік поклав це на кін. Він розповів їм те, що Тала сказала на Гаваях, і, не називаючи AX, натякнув, що він був «агентом» Сполучених Штатів на додаток до того, що був «імпортером народного мистецтва». Коли він зупиниться


Адам обмінявся поглядами з Онг Чанг. Нік подумав, що вони обмінялися кивками, але читати їхні погляди було байдуже, що вгадувати закриту карту гарного п'ятикарткового покеру.


Адам сказав: Почасти це правда. Один із моїх дітей був… е-е, затриманий доти, доки я не виконаю певних вимог. Але я хотів би залишити його в сім'ї. Ми сподіваємося... досягти рішення без будь-якої сторонньої допомоги».


"Вони спливуть кров'ю до білого кольору", - прямо сказав Нік.


«Ми маємо значні ресурси. І ніхто ніколи не буває настільки божевільним, щоб убити золотого гусака. Ми не хочемо втручання».


«Не втручання, містере Мачмур. Допомога. Істотна, потужна допомога, якщо цього вимагає ситуація».


«Ми знаємо, що ваші... агенти мають владу. Я зустрічався з деякими із них за останні кілька років. Містер Ганс Норденбосс зараз летить сюди в повітрі. Я вважаю, що він є вашим помічником. Щойно він прибуває. Сподіваюся, вам обом сподобається моя гостинність і ви зможете добре поїсти, а потім поїдете. "


«Вас називають дуже розумною людиною, містере Махмур. Хіба розумний генерал відкине підкріплення?»


«Якщо вони пов'язані із додатковою небезпекою. Містер Бард, я маю понад дві тисячі хороших людей. І я можу отримати стільки ж швидше, якщо захочу».


"Вони знають, де таємнича джонка із ув'язненими?"


Махмур насупився. "Ні. Але ми зробимо це з часом".


"У вас є достатньо власних літаків, щоб подивитися?"


Онг Чанг чемно кашлянув. «Містере Бард, це складніше, ніж ви, можливо, думаєте. Наша країна розміром з ваш континент, але складається з більш ніж трьох тисяч островів з майже нескінченною кількістю гаваней та укриттів. Тисячі кораблів приходять та йдуть. Усіх типів. Це справжня піратська земля. Ви пам'ятаєте якісь піратські історії? Вони діють навіть сьогодні. І дуже ефективно, тепер, зі старими вітрильними кораблями та новими потужними, які можуть обігнати все, окрім найшвидших військово-морських суден».


Нік кивнув. «Я чув, що контрабанда, як і раніше, є провідною галуззю. Філіппіни час від часу протестують із цього приводу. Але тепер розглянемо Норденбос. Він авторитет у цій галузі. Він зустрічається з багатьма важливими людьми та слухає. І коли ми отримуємо озброєння – ми можемо покликати справжню допомогу. Сучасні пристрої, з якими не можуть зрівнятися навіть ваші тисячі людей та безліч кораблів».


"Ми знаємо", - відповів Адам Махмур. «Однак, хоч би яким авторитетом був містер Норденбосс, це інше і складне суспільство. Я зустрічався з Гансом Норденбосом. Я поважаю його здібності. Але я повторюю – будь ласка, дайте нам спокій».


"Ви скажете мені, чи були нові вимоги?"


Двоє людей похилого віку знову обмінялися швидкими поглядами. Нік вирішив ніколи не грати проти них у бридж. "Ні, це не твоя турбота", - сказав Махмур.


«Звичайно, у нас немає жодних повноважень проводити розслідування у вашій країні, якщо ви чи ваша влада не захочете, щоб ми цього зробили», - визнав Нік м'яко і дуже ввічливо, ніби він прийняв їх бажання. «Ми хотіли б допомогти, але якщо ми не можемо – ми не можемо. З іншого боку, якщо ми випадково зіткнемося з чимось корисним для вашої поліції - я впевнений, що ви співпрацюватимете з нами - я маю на увазі з ними».


Адам Махмур вручив Ніку коробку коротких тупих голландських сигар. Нік узяв одну, як і Онг Чанг. Якийсь час вони дихали в тиші. Сигара була чудовою. Нарешті Онг Чанг помітив з невиразним обличчям: «Ви виявите, що наша влада може викликати подив - із західної точки зору».


"Я чув деякі коментарі про їхні методи", - зізнався Нік.


«У цій галузі армія набагато важливіша за поліцію».


"Розумію."


"Їм дуже погано платять".


«Отже, вони збирають трохи тут і там».


"Як завжди було у неконтрольованих армій", - чемно погодився Онг Чанг. "Це одна з тих речей, про які ваш Вашингтон, Джефферсон і Пейн так добре знали і захищали вашу країну".


Нік швидко перевів погляд на обличчя китайця, щоб побачити, чи його не жартують. Також можна спробувати прочитати температуру на друкованому календарі. «Має бути важко вести бізнес».


"Але не неможливо", - пояснив Мачмур. «Ведення бізнесу тут схоже на політику, це стає мистецтвом робити можливе. Тільки дурні хочуть зупинити торгівлю, доки вони отримують свою частку».


«Тож ви можете впоратися з владою. Як ви збираєтеся впоратися з шантажистами та викрадачами, коли вони стануть грубішими?»


«Ми відкриємо шлях, коли настане час. Тим часом ми обережні. Більшість індонезійської молоді з важливих сімей зараз перебувають під охороною чи навчаються за кордоном».


"Що ти робитимеш з Талою?"


«Ми маємо обговорити це. Можливо, їй варто піти до школи у Канаді…»


Нік подумав, що він скаже «також», що дасть йому привід спитати про Акіма. Натомість Адам сказав швидко:


«Містер Норденбос буде тут приблизно за дві години. Ви повинні бути готові прийняти ванну і трохи поїсти, і я впевнений, що ми зможемо добре екіпірувати в магазині». Він встав. "І я проведу вам невелику екскурсію нашими землями".


Його господарі провели Ніка на стоянку, де лендровер ліниво витирав молодик у заправленому саронгу на відкритому повітрі. За вухом він носив гібіскус, але вів машину акуратно і добре.


Вони проїхали через солідне село приблизно за милю від доків, переповнене людьми та дітьми, архітектура якої явно відбивала голландський вплив. Мешканці були барвисто одягнені, зайняті та веселі, а територія була дуже чистою та акуратною. "Ваше місто виглядає процвітаючим", - ввічливо прокоментував Нік.


«У порівнянні з містами чи деякими з бідних сільськогосподарських регіонів чи перенаселених, у нас справи йдуть досить добре», – відповів Адам. «Або це може бути питання того, скільки людині потрібно. Ми вирощуємо стільки рису, що експортуємо його, і у нас багато худоби. Попри те, що ви, можливо, чули, наші люди працьовиті щоразу, коли у них є щось варте. Якщо ми можемо на деякий час досягти політичної стабільності та докласти більше зусиль до наших програм контролю народжуваності, я вірю, що ми зможемо вирішити наші проблеми. Індонезія – один із найбагатших, але нерозвинених регіонів світу».


Онг втрутився: «Ми самі були найлютішими ворогами. Але ми вчимося. Як тільки ми почнемо співпрацювати, наші проблеми зникнуть.


"Це схоже на свист у темряві", - подумав Нік. Викрадачі в кущах, армія біля дверей, революція під ногами і половина тубільців, які намагаються вбити другу половину, тому що вони не прийняли певного набору забобонів - їхні проблеми ще не закінчилися.


Вони досягли іншого села з великою комерційною будівлею в центрі, що виходить на простору, вкриту травою площу, затінену гігантськими деревами. Через паркову зону протікав невеликий коричневий струмок, береги якого палали яскравими квітами: пуансеттіями, гібіскусами, азаліями, вогненними виноградними лозами та мімозами. Дорога пролягала прямо через маленьке поселення, і по обидва боки стежки прикрашали хитромудрі візерунки бамбукових і солом'яних будинків.


На вивісці над магазином було написано просто Мачмур. Він був напрочуд добре укомплектований, і Нік швидко забезпечили новими бавовняними брюками та сорочками, туфлями на гумовій підошві та модним солом'яним капелюхом. Адам закликав його вибрати більше, але Нік відмовився, пояснивши, що його багаж знаходиться у Джакарті. Адам відмахнувся від пропозиції Ніка про платеж, і вони вийшли на широку веранду, коли там зупинилися дві армійські вантажівки.


Офіцер, що піднявся сходами, був твердим, прямим і коричневим, як тернина. Ви могли здогадатися про його характер після того, як кілька тубільців, що ледаряли в тіні, відступили. Вони не здавалися зляканими, а просто обережними - як можна відступити від переносника хвороби чи собаки, яка кусається. Він привітав Адама та Онга індонезійсько-малайською мовою.


Адам сказав англійською: «Це містер Аль-Бард, полковник Судірмат – американський покупець». Нік припустив, що «покупець» надавав вам більшого статусу, ніж «імпортер». Рукостискання полковника Судирмата було м'яким, на відміну його жорсткої зовнішності.


Військовий сказав: «Ласкаво просимо. Я не знав, що ти прибув...»


"Він прилетів на приватному гелікоптері", - швидко сказав Адам. "Норденбос вже в дорозі".


Крихкі темні очі задумливо вивчали Ніка. Полковнику довелося підняти очі, і Нік подумав, що він ненавидить це. "Ви партнер містера Норденбосса?"


"В деякому розумінні. Він збирається допомогти мені подорожувати та подивитися на товари. Можна сказати, що ми — старі друзі».


«Ваш паспорт…» Судірмат простяг руку. Нік побачив, що Адам стурбовано насупився.


"У моєму багажі", - сказав Нік з посмішкою. «Чи я повинен принести його до штабу? Мені не сказали ... »


«У цьому немає потреби», - сказав Судірмат. "Я подивлюся на нього, перш ніж піду".


"Мені дуже шкода, що я не знав правил", - сказав Нік.


“Не правила. Просто моє бажання».


Вони знову сіли в «лендровер» і поїхали дорогою в супроводі вантажівок, що гарчать. Адам м'яко сказав: Ми переграли. У тебе немає паспорта.


«Я зроблю це, як тільки приїде Ганс Норденбосс. Паспорт з візою, в'їзними марками і всім, що буде потрібно. Чи можемо ми затримати Судирмат доти?»


Адам зітхнув. «Він хоче грошей. Я можу заплатити йому зараз чи пізніше. Це займе у нас годину. Бінг – зупини машину». Адам виліз з машини і крикнув вантажівці, яка зупинилася за ними: «Лео, давай повернемося в мій офіс і завершимо наші справи, а потім ми зможемо приєднатися до інших у будинку».


"Чому ні?" Судірмат відповів. "Залазь."


Нік та Онг поїхали на «лендровері». Онг сплюнув через бік. «П'явка. І в нього сто ротів».


Вони обійшли невелику гору з терасами та


з посівами полів. Нік впіймав погляд Онга і вказав на водія. "Ми можемо поговорити?"


"Бінг вірний".


«Не могли б ви дати мені додаткову інформацію про бандитів чи викрадачів? Я розумію, що вони можуть мати зв'язки з Китаєм».


Онг Тянг похмуро кивнув головою. «У всіх в Індонезії є зв'язки з китайцями, містере Бард. Я можу сказати, що ви начитана людина. Можливо, ви вже знаєте, що ми, три мільйони китайців, домінуємо в економіці 106 мільйонів індонезійців. Дохід середньостатистичного індонезійського уродженця становить п'ять відсотків китайського індонезійця. Ви б назвали нас капіталістами. Індонезійці нападають на нас, називаючи нас комуністами. Хіба це не дивна картина? "


Дуже. Ви кажете, що не співпрацюєте і не співпрацюватимете з бандитами, якщо вони пов'язані з Китаєм».


"Ситуація говорить сама за себе", - сумно відповів Онг. «Ми застрягли між хвилями та скелями. Моєму власному синові загрожують. Він більше не ходить до Джакарти без чотирьох чи п'яти охоронців».


"Ган Бік?"


«Так. Хоча маю інших синів у школі в Англії». Онг витер обличчя хусткою. «Ми нічого не знаємо про Китай. Ми живемо тут протягом чотирьох поколінь, деякі з нас набагато довші. Голландці зло переслідували нас у 1740 році. Ми думаємо про себе як про індонезійців… але коли їхня кров стає гарячою, в обличчя китайця з вулиці можуть почати літати каміння”.


Нік відчув, що Онг Тянг привітав можливість обговорити тривогу з американцями. Чому то донедавна здавалося, що китайці та американці завжди ладнають? Нік м'яко сказав: «Я знаю іншу расу, яка зазнала безглуздої ненависті. Людина – молода тварина. Більшість часу він діє з емоцій, а чи не з міркувань розуму, особливо у натовпі. Тепер у вас є шанс зробити щось. Допоможіть нам. Отримайте інформацію або дізнайтеся, як я можу дістатися бандитів та їх вітрильної джонки».


Урочистий вираз обличчя Онга став менш загадковим. Він виглядав сумним та стривоженим. "Я не можу. Ви не розумієте нас так добре, як ви думаєте. Ми самі вирішуємо свої проблеми.


«Ви маєте на увазі ігнорувати їх. Розплачуєтеся. Сподіваєтеся на краще. Це не працює. Ви просто відкриваєте себе для нових вимог. Або людина-тварини, про які я згадував, зібрані спраглим владою деспотом, злочинцем чи політиком, а ви у вас справжня проблема. Час боротися. Прийміть дзвінок. Атакуйте».


Онг трохи похитав головою і більше не хотів говорити. Вони під'їхали до великого будинку у вигляді букви U, спрямованої до дороги. Він вписався в тропічний ландшафт, ніби виріс разом з рештою пишних дерев і квітів. У ньому були великі дерев'яні навіси, широкі засклені веранди і, як вирішив Нік, близько тридцяти кімнат.


Онг обмінявся кількома словами з гарненькою молодою дівчиною в білому саронгу і потім сказав Ніку: «Вона покаже вам вашу кімнату, містере Бард. Вона говорить слабкою англійською, але добре розмовляє малайською та голландською, якщо ви їх знаєте. У головній кімнаті – ви не можете пропустити це».


Нік пішов за білим саронгом, милуючись його хвилями. Його кімната була просторою, із сучасною ванною в британському стилі двадцятирічної давнини з металевою стійкою для рушників розміром із маленьку ковдру. Він прийняв душ, поголився і почистив зуби, використовуючи обладнання, акуратно розкладене в аптечці, і відчув себе краще. Він роздягнувся та почистив Вільгельміну, затягнув ремені безпеки. Щоб великий пістолет був захований у спортивній сорочці, потрібно, щоб він був ідеально підвішений.


Він ліг на велике ліжко, милуючись різьбленим дерев'яним каркасом, на якому висіла об'ємна москітна сітка. Подушки були тверді й такі ж довгі, як набиті казарменними мішками; він згадав, що їх називали «голландськими дружинами». Він взяв себе в руки і прийняв повністю розслаблене становище, його руки були з боків долонями вниз, кожен м'яз м'як пом'якшав і збирав свіжу кров і енергію, коли він подумки наказав кожній окремій частині свого могутнього тіла розтягуватися і відновлюватися. Це була рутина йоги, яку він вивчив в Індії, цінна для швидкого відновлення сил, для набору сил у періоди фізичної чи розумової напруги, для тривалішої затримки дихання та стимулювання ясного мислення. Він знайшов деякі аспекти йоги нісенітницею, а інші безцінними, що не дивно - він дійшов таких же висновків після вивчення дзен, християнської науки та гіпнозу.


Він на мить переніс свої думки у свою квартиру у Вашингтоні, у свій невеликий мисливський будиночок у Кетскіллс та на Девіда Хока. Зображення йому сподобалися. Коли двері кімнати відчинилися - дуже тихо, він почував себе бадьорим і впевненим у собі.


Нік лежав у своїх шортах, з «люгером» і ножем під новими акуратно складеними брюками, що лежали поруч із ним. Він беззвучно поклав руку на пістолет і нахилив голову так, щоби побачити двері. Увійшов Ган Бік. Його руки були порожні. Він тихо підійшов до ліжка


.


Молодий китаєць зупинився за десять футів від нього - струнка постать у сутінках великої тихої кімнати. "Містер Бард..."


"Так", - миттєво відповів Нік.


«Містер Норденбос буде тут за двадцять хвилин. Я думав, що ви хочете знати».


"Звідки Ви знаєте?"


«Мій друг на західному узбережжі має радіо. Він побачив літак і повідомив мені розрахунковий час прибуття.


«І ви чули, що полковник Судірмат просив показати мій паспорт, а містер Мачмур або ваш батько просили вас перевірити Норденбосса і дати мені пораду. Я не можу сказати багато про ваш бойовий дух тут, але ваше спілкування страшенно хороше».


Нік звісив ноги з ліжка та встав. Він знав, що Ган Бік вивчає його, розмірковуючи про шрами, відзначаючи відточений фізичний стан та оцінюючи силу потужного тіла білої людини. Ган Бік знизав плечима. «Старші чоловіки консервативні і, можливо, вони мають рацію. Але є деякі з нас, хто думає зовсім по-іншому».


"Бо ви вивчали історію старого, який зрушив гору?"


Ні. Тому що ми дивимося на світ своїми широко розплющеними очима. Якби у Сукарно були добрі люди, які б йому допомогти, все було б краще. Голландці не хотіли, щоб ми ставали надто розумними. Ми повинні надолужити втрачене. самостійно."


Нік посміхнувся. «У вас є своя власна розвідувальна система, молода людина. Адам Махмур розповів вам про Судирмат та паспорт. Бінг розповів вам про мою розмову з вашим батьком. І той хлопець із узбережжя оголосив про Норденбос. Як щодо бою з військами? чи організували ополчення, загін самооборони чи підпілля? "


"Чи я маю сказати вам, що є?"


«Можливо, ні – поки що. Не довіряй нікому старше тридцяти».


Ган Бік на мить зніяковів. «Чому? , Так кажуть американські студенти».


"Деякі з них." Нік швидко одягнувся і чемно збрехав: «Але не турбуйся про мене».


"Чому?"


"Мені двадцять дев'ять".


Ган Бік без виразу дивився, як Нік поправляє Вільгельміну та Хьюго. Сховати зброю було неможливо, але у Ніка склалося враження, що можна переконати Ган Біка задовго до того, як він видасть секрети. "Можу я привести до вас Норденбос?" - спитав Ган Бік.


"Ви збираєтеся зустрітися з ним?"


"Я можу."


"Попроси його покласти мій багаж у мою кімнату і дати мені паспорт, як тільки він зможе".


"Підійде", - відповів молодий китаєць і пішов. Нік дав йому час пройти довгим коридором, а потім сам вийшов у темний прохолодний коридор. У цьому крилі були двері з обох боків, двері із жалюзі з натурального дерева для максимальної вентиляції приміщень. Нік вибрав двері майже навпроти холу. Акуратно розставлені речі свідчили, що вона була зайнята. Він швидко зачинив двері і спробував інші. Третя кімната, яку він досліджував, очевидно, була кімнатою для гостей, яка не використовується. Він увійшов, поставив стілець так, щоб він міг виглядати через дверні отвори, і почав чекати.


Першим у двері постукав хлопець із квіткою за вухом – водій «Лендровер-Бінг». Нік почекав, поки стрункий юнак рушить коридором, потім мовчки підійшов до нього ззаду і сказав: «Шукаєте мене?»


Хлопчик підстрибнув, повернувся і виглядав збентеженим, потім вклав записку в руку Ніка і поспішив геть, хоча Нік сказав: «Гей, почекай…»


У записці говорилося: «Бережись Судирмата». Побачимося сьогодні ввечорі. Т.


Нік повернувся до свого посту за дверима, закурив сигарету і зробив півдюжини затяжок і використав сірник, щоб спалити послання. Рука почерк дівчини і "Т". Це буде Тала. Вона не знала, що він оцінював таких людей, як Судірмат, через п'ять секунд після зустрічі з ними, а потім, якщо можливо, нічого їм не говорив і дозволяв їм відстати від нього.


Це було схоже на перегляд цікавої вистави. Симпатична дівчина, яка проводила його до кімнати, м'яко підійшла, постукала у двері кімнати та прослизнула до неї. Вона несла білизну. Це могло бути необхідним, або це могло бути приводом. Вона вийшла за хвилину і пішла.


Наступним був Онг Чанг. Нік дозволив йому постукати та увійти. Йому нема про що говорити з літнім китайцем - поки що. Онг продовжував відмовлятися від співпраці доти, доки події не підтвердили, що найкраще її змінити. Єдине, у чому він поважатиме мудрого старого Тянга в переконанні, – це приклад та дія.


Потім з'явився полковник Судирмат, схожий на злодюжку, який бродить по циновці, спостерігаючи за своєю спиною, як людина, яка знає, що він залишив ворогів позаду, і коли-небудь вони надолужать втрачене. Він постукав. Він постукав.


Нік, сидячи в темряві, тримаючи одну із жалюзі відкритої на одну восьму дюйма, посміхнувся. Кулак влади, готовий розкритися, долонею вгору. Йому не терпілося попросити у Ніка паспорт, і він хотів зробити це наодинці, якщо є шанс заробити кілька рупій.


Судирмат пішов із незадоволеним виглядом. Повз нього пройшли кілька людей, вмитих, відпочилих і одягнених до обіду, деякі в білу білизну, деякі в поєднанні європейської та індонезійської моди. Усі вони виглядали круто, барвисто та зручно. Мимо пройшов Адам Махмур з незнайомим індонезійцем благородного вигляду, а Онг Тянг пройшов із двома китайцями приблизно його віку - вони виглядали ситими, обережними та заможними.


Нарешті прибув Ганс Норденбосс із сумкою для костюма у супроводі домашнього слуги з речами. Нік пройшов через хол і відчинив двері своєї кімнати, перш ніж кісточки пальців Ханса вдарилися об панель.


Ганс пішов за ним у кімнату, подякував юнакові, який швидко пішов, і сказав: «Привіт, Нік. Кого я називатиму Аль з цього моменту. Звідки ти тоді впав?


Вони потиснули один одному руки та обмінялися усмішками. Нік раніше працював із Норденбосом. Це був невисокий, трохи скуйовджений чоловік з коротко остриженим волоссям і веселим пудинговим обличчям. З тих, хто може вас обдурити - тіло складалося з м'язів і сухожиль, а не жиру, а веселе місячне обличчя маскувало гострий розум і знання Південно-Східної Азії, з якими могли зрівнятися лише небагато британців і голландців, які прожили свої роки в цьому регіоні.


Нік сказав: «Я ухилився від полковника Судирмату. Він хоче побачити мій паспорт. Він прийшов шукати мене.


«Ган Бік дав мені чайові». Норденбос дістав із нагрудної кишені шкіряний футляр і простяг його Ніку. «Ось ваш паспорт, містере Бард. У повному порядку. Ви прибули до Джакарти чотири дні тому і пробули зі мною до вчорашнього дня. Я приніс вам одяг та інше». Він вказав на валізи. «У Джакарті я маю більше твого спорядження. У тому числі кілька конфіденційних речей».


"Від Стюарта?"


«Так. Він завжди хоче, щоб ми зазнали його маленьких винаходів».


Нік знизив голос доти, доки він не пролунав між ними. «Дитиною Акімом виявилася Тала Мачмур. Адам і Онг не потребують нашої допомоги. Чи є якісь слова з приводу Юди, Мюллера чи джонки?»


"Просто нитка". Ганс говорив так само тихо. «У мене є зачіпка в Джакарті, яка приведе вас кудись. Тиск на ці багаті сім'ї наростає, але вони відкупляються і тримаються при собі таємницю».


"Невже Китайці повертаються в політичну картину?"


"І як. Тільки останні кілька місяців. Вони мають гроші, які вони можуть витратити, і вплив Юди чинить на них політичний тиск, я думаю. Це дивно. Ось, наприклад, Адам Махмур, мультимільйонер, який роздає гроші тим, які хочуть розорити його та всіх, йому подібних. І він майже змушений посміхатися, коли платить”.


«Але якщо вони не мають Тали…?»


Хто знає, який ще член його сім'ї у них є? Яким? Чи ще одна його дитина?»


"Скільки заручників у нього є?"


«Ваше припущення не гірше за моє. Більшість цих магнатів - мусульмани або прикидаються ними. У них є кілька дружин та дітей. Важко перевірити. Якщо ви запитаєте його, він зробить якусь розумну заяву – наприклад, у четвер. Тоді ви коли-небудь дізнаєтеся, що правда ближче до дванадцятої”.


Нік посміхнувся. "Ці чарівні місцеві звичаї". Він вийняв із сумки білий лляний костюм і швидко одягнув його. «Ця Тала милашка. Чи має він щось схоже на неї?»


«Якщо Адам запросить вас на велику вечірку, коли приготують смажене порося і танцюватимуть серемпи та голік, ви побачите більше милих ляльок, ніж ви можете порахувати. Я був присутній на одній тут близько року тому. На церемонії була присутня тисяча людей. бенкет протягом чотирьох днів”.


«Піджени мені запрошення».


«Думаю, скоро ти отримаєш одне за допомогу Талі. Вони швидко виплачують зобов'язання та добре обслуговують господарів. Ми прилетимо на вечірку, коли вона відбудеться. Я прилітаю сьогодні ввечері. Занадто пізно. Ми їдемо рано вранці”.


Ганс провів Ніка у величезну головну кімнату. У ній був бар у кутку, водоспад, освіжаючий повітря, танцпол та комбо з чотирьох осіб, у якому грали чудовий джаз у французькому стилі. Нік зустрів пару десятків чоловіків і жінок, що нескінченно балакають, насолоджувався прекрасною вечерею з рійсттафеля - «рисового столу» з бараниною каррі та куркою, прикрашених яйцем круто, нарізаним огірком, бананами, арахісом, що поколює чатні, а також фруктами. не міг назвати. Було тонке індонезійське пиво, чудове датське пиво та гарний віскі. Після того, як слуги пішли, танцювали кілька пар, у тому числі Тала та Ган Бік. Полковник Судирмат добряче пив і не звертав уваги на Ніка.


В одинадцять сорок шість Нік і Ганс пішли назад коридором, погоджуючись, що вони переїли, провели чудовий вечір і нічого не навчилися.


* * *


Нік розпакував багаж, одягнув свій одяг.


Він зробив кілька позначок у своїй маленькій зеленій записнику своїм особистим кодом - стенографією, настільки секретною, що він якось сказав Хоуку: «Ніхто не може вкрасти його і щось дізнатися. Часто я не можу збагнути, що написав. "


О дванадцятій двадцять у двері постукали, і він впустив полковника Судирмата, почервонілого від випитого алкоголю, але все ще випускає, разом з парами випивки, повітря жорсткої сили в невеликій упаковці. Полковник механічно посміхнувся своїми тонкими темними губами. «Я не хотів турбувати вас за вечерею. Чи можу я подивитися ваш паспорт, містере Бард?»


Нік простяг йому буклет. Судирмат уважно її оглянув, порівняв містера Барда з фотографією, вивчив сторінки візи. Це було випущено зовсім недавно, містер Бард. Ви нещодавно займаєтеся імпортом».


«Термін дії мого старого паспорта минув».


"О. Ви давно дружите з містером Норденбосом?"


"Так."


"Я знаю про його ... зв'язки. У тебе вони теж є?"


"У мене багато зв'язків".


«Ах, це цікаво. Дайте мені знати, якщо зможу допомогти».


Нік стиснув зуби. Судирмат дивився на срібний холодильник, який Нік знайшов на столі у своїй кімнаті, разом із вазою з фруктами, чаєм у термосі, стравою з печивом та невеликими бутербродами та коробкою чудових сигар. Нік помахав столу. "Чи не хочете випити на ніч?"


Судирмат випив дві пляшки пива, з'їв більшу частину бутербродів та печива, поклав одну сигару в кишеню і закурив іншу. Нік чемно парирував його питання. Коли нарешті полковник підвівся, Нік поспішив проводити його до дверей. Судірмат зробив паузу у відкритті. "Містер Бард, нам доведеться поговорити ще раз, якщо ви наполягаєте на носінні пістолета в моєму районі".


"Пістолет?" Нік подивився на свою тонку мантію.


«Той, що був у вас під сорочкою сьогодні вдень. Я повинен забезпечувати дотримання всіх правил у моєму районі, ви знаєте…»


Нік зачинив двері. Це було ясно. Він міг носити свій пістолет, але полковнику Судирмату доведеться заплатити особисту ліцензію. Нік подумав, чи бачать колись війська полковника свою плату. Приватний індонезієць отримував близько двох доларів на місяць. Він жив тим, що робив те саме, що і його офіцери у великих масштабах: вимагав і брав хабарі, вимагав товари та готівку у громадян, що значною мірою спричинило переслідування китайців.


Інформаційні документи Ніка про цей район містили деякі цікаві дані. Він згадав одну пораду: «... якщо він пов'язаний із місцевими солдатами, переговори про гроші. Більшість здають свою зброю вам чи злочинцям за шістнадцять доларів на день, без будь-яких питань». Він посміхнувся. Можливо, він сховає Вільгельміну та орендує у полковника його озброєння. Він загасив усі світильники, крім лампи малої потужності, і ліг на велике ліжко.


Тонкий пронизливий скрип петлі в якийсь момент розбудив його. Він тренувався прислухатися до нього і наказав своїм почуттям стежити за ним. Він дивився, як відкрилася панель, не рухаючись на високому матраці.


Тала Мачмур прослизнула в кімнату і тихенько зачинила за собою двері. "Ал ..." - пролунав тихий шепіт.


"Я прямо тут."


Оскільки ніч була теплою, він ліг на ліжко в самих бавовняних боксерах. Вони прибули у багажі, який привіз Норденбосс, і ідеально підходили для нього. Вони повинні бути відмінними - вони були пошиті з кращої доступної полірованої бавовни, з прихованою кишеню в промежині для зберігання П'єра, однією зі смертоносних газових гранул, які N3 з AX - Нік Картер, псевдонім Аль Бард - був уповноважений використовувати.


Він роздумував, дотягнутися до своєї мантії, але вирішив цього не робити. Він і Тала достатньо пережили разом, достатньо надивилися один на одного, щоб зробити хоча б деякі умовності непотрібними.


Вона пройшла через кімнату короткими кроками, посмішка на її маленьких червоних губах була такою ж веселою, як у молодої дівчини, яка зустрічає або чоловіка, яким вона захоплювалася і будувала навколо неї мрії, або чоловіка, якого вона вже була закохана. На ній був саронг із дуже світлого жовтого кольору з квітковими візерунками ніжно-рожевого та зеленого кольорів. Блискуче чорне волосся, яке вона нафарбувала за вечерею - на превеликий подив Ніка - тепер спадало на гладкі каштанові плечі.


У м'якому бурштиновому сяйві вона виглядала як мрія кожного чоловіка, гарно пишна, рухалася плавними м'язовими рухами, що виражали витонченість, що рухається великою силою в шалено округлих кінцівках.


Нік усміхнувся і повалився на ліжку. Він прошепотів: «Привіт. Радий бачити тебе, Тала. Ти виглядаєш абсолютно гарною».


Вона завагалася на мить, потім понесла пуф до ліжка і сіла, поклавши темну голову йому на плече. "Тобі подобається моя сім'я?"


Дуже. А Ган Бік добрий хлопець. У нього голова на плечах».


Вона злегка знизала плечима і ухильно моргнула, які дівчата використовують, щоб сказати чоловікові - особливо старшому - що інший або молодий чоловік у порядку, але не витрачатимемо час на розмови про нього. «Що ти збираєшся робити зараз, Ал? Я знаю, що мій батько та Онг Чанг відмовилися від твоєї допомоги».


"Я їду в Джакарту з Гансом вранці".


«Ви не знайдете там джонку чи Мюллера».


Він відразу ж спитав: «Звідки ви дізналися про Мюллера?»


Вона почервоніла і глянула на свої довгі пальці. «Він має бути одним із банди, яка нас грабує».


«І викрадає таких, як ти, заради шантажу?»


"Так."


«Будь ласка, Тала». Він простяг руку і взяв одну з ніжних рук, тримаючи її так легко, як птах. «Не приховуйте інформацію. Допоможіть мені, щоб я міг допомогти вам. Чи є ще один чоловік із Мюллером, відомий як Іуда чи Борман? Сильно покалічена людина з акцентом, як у Мюллера».


Вона знову кивнула головою і видала більше, ніж думала. "Думаю так. Ні, я в цьому певен». Вона намагалася бути чесною, але Нік подумав - звідки їй знати про акцент Юди?


«Скажіть мені, які сім'ї вони тримають у руках».


«Я не впевнена у багатьох. Ніхто не каже. Але я впевнений, що у Лопонусіасів є сини Чень Сінь Лян та Сун Юйлінь. І дочка М.А. Кінга».


"Останні троє китайців?"


«Індонезійські китайці. Вони мешкають у мусульманському районі Північної Суматри. Вони практично обложені».


"Ви маєте на увазі, що їх можуть вбити будь-якої миті?"


"Не зовсім так. Вони може бути гаразд, поки М.А. платить армії».


Чи протримаються його гроші, доки все не зміниться? "


"Він дуже багатий".


"Ніби Адам платить полковнику Судирмату?"


«Так, за винятком того, що на Суматрі умови ще гірші».


"Що ще ти хочеш мені сказати?" - м'яко запитав він, гадаючи, чи розповість вона, звідки вона дізналася про Юду і чому вона була вільна, коли, за інформацією, яку вона сказала, вона повинна бути полоненою на джонці.


Вона повільно похитала своєю прекрасною головою, її довгі вії опустилися. Тепер вона тримала обидві руки на його правій руці, і вона багато знала про контакт зі шкірою, вирішив Нік, коли її гладкі, ніжні нігті ковзали по його шкірі, як помах крил метелика. Вони приємно поплескали його по внутрішній стороні зап'ястя і провели по венах його оголеної руки, поки вона вдавала, що розглядає його руку. Він відчував себе важливим клієнтом у салоні особливо гарного майстра з манікюру. Вона перевернула його руку і легенько погладила тонкі лінії біля його пальців, потім пройшла по них до долоні і докладно окреслила кожну лінію на долоні. Ні, вирішив він, я з найкрасивішою циганською ворожкою, яку колись бачили – як їх називають на Сході? Її вказівний палець перехрестився від його великого пальця до його мізинця, потім знову спустився вниз до його зап'ястя, і раптове тремтіння, що поколювало, чудово пронизало його від підстави хребта до волосся на потилиці.


«У Джакарті, - прошепотіла вона м'яким воркуючим тоном, - ви можете дещо дізнатися від Мати Насут. Вона відома. Ви, мабуть, зустрінете її. Вона дуже красива ... набагато красивіша, ніж я коли-небудь буду. Забудете мене заради неї". Маленька голова з чорним гребенем нахилилася, і він відчув на своїй долоні її м'які теплі губи. Кінчик її маленького язичка почав кружляти в центрі, де її пальці турбували кожен його нерв.


Тремтіння перетворилося на змінний струм. Воно екстатично поколювало між маківкою його черепа і кінчиками пальців. Він сказав: «Моя люба, ти дівчина, яку я ніколи не забуду. Мужність, яку ти виявила в цій маленькій субмарині, то, як ти тримав голову, удар, який ти завдав по цьому крокодилу, коли побачив, що я в небезпеці – одне не Не забувай”. Він підняв вільну руку і погладив волосся маленької голови, все ще зігнутою на долоні біля його живота, це було схоже на нагрітий шовк.


Її рот покинув його руку, пуфа зачепилася за гладку дерев'яну підлогу, а її темні очі опинилися за кілька дюймів від нього. Вони сяяли, як два поліровані камені в храмовій статуї, але їх обрамляли темним теплом, що сяяло життям. "Я тобі справді подобаюся?"


«Я думаю, ти єдина у своєму роді. Ти чудова". «Жодної брехні, - подумав Нік, - а як далеко я піду?» Легкі пориви її солодкого дихання відповідали його власному посиленому ритму, викликаному струмом, який вона викликала вздовж його хребта, який тепер відчувався як розпечена нитка, поміщена в його тіло.


"Ти допоможеш нам? А мені?"


"Я зроблю все що зможу".


«І ти повернешся до мене? Навіть якщо Мата Насут така красива, як я кажу?»


"Обіцяю." Його рука, звільнившись, піднялася за її оголені коричневі плечі, схожі на камію, і зупинилася над її саронгом. Це було схоже на замикання ще одного електричного ланцюга.


Маленькі рожево-рожеві губи були на рівні його власного дотику, а потім пом'якшили їх пухкі, майже пухкі вигини в посмішці, яка нагадала йому, як вона виглядала в джунглях після того, як Мейбл зірвала з себе одяг. Вона впустила голову на його оголені груди і зітхнула. Вона звалила на себе чудову ношу, випромінюючи теплий аромат; запах, який він не міг надрукувати, але аромат жінки був збуджуючим. На його лівих грудях її язик почав овальний танець, який він практикував на його долоні.


Тала Махмур, спробувавши чисту солону шкіру цієї великої людини, яка рідко бувала поза її таємними думками, відчула момент замішання. Їй були знайомі людські емоції та поведінка у всіх його складностях та чуттєвих деталях. Вона ніколи не знала сором'язливості. До шести років вона бігала оголеною, знову і знову підглядала за парами, котрі кохаються в спекотні тропічні ночі, уважно спостерігала за еротичними позами і танцями на нічних бенкетах, коли діти мали бути в ліжку. Вона експериментувала з Ган Біком і Балумом Нідою, найкрасивішим юнаком на острові Фонг, і не було жодної частини чоловічого тіла, яку б вона не досліджувала докладно і не перевірила на її реакцію. Частково в рамках сучасного протесту проти нездійсненних табу, вона і Ган Бік злягалися кілька разів, і зробили б це набагато частіше, якби він досяг свого.


Але з цим американцем вона відчувала себе так інакше, що це викликало обережність та питання. З Ганом було добре. Сьогодні ввечері вона на короткий час чинила опір гарячому, тягнучому примусу, який висушив її горло, так що їй доводилося часто ковтати. Це було схоже на те, що гуру називали силою себе, якій ви не могли чинити опір, наприклад, коли ви прагнете прохолодної води або голодуєте після довгого дня і відчуваєте запах гарячої, смачної їжі. Вона сказала собі: «Я не сумніваюся, що це неправильно і правильно, як радять бабусі, бо вони не знайшли щастя і відмовлятимуть у цьому іншим». Як сучасник вважаю лише мудрість...


Волосся на його величезних грудях лоскотало її щоку, і вона дивилася на коричнево-рожевий сосок, що стоїть крихітним острівцем біля її очей. Вона відзначила вологий слід від нього язиком, поцілувала його напружено-жорсткий кінчик і відчула, як він здригнувся. Зрештою, він не сильно відрізнявся від Гана чи Балума у своїх реакціях, але… ах, яка різниця у її відношенні до нього. На Гаваях він завжди був послужливим і тихим, хоча, мабуть, часто вважав її дурним і проблемним «хлопчиком». На підводному човні та на Адаті вона відчувала, що, хоч би що трапилося, він подбає про нього. Це справжня причина, сказала вона собі, що вона не показала страху, який відчувала. З ним вона відчувала себе в безпеці та безпеці. Спочатку вона була здивована зростаючим у ній теплом, сяйвом, яке черпало своє паливо від самої близькості великого американця; його погляд роздмухував полум'я, його дотик був бензином у вогні.


Тепер, притиснута до нього, вона була майже пригнічена вогненним сяйвом, що пропалювало її серцевину, як гарячий збуджуючий гніт. Вона хотіла обійняти його, утримати його, забрати його, щоб зберегти назавжди, щоб чудове полум'я ніколи не згасло. Їй хотілося доторкнутися, погладити та поцілувати кожну його частину, зробивши її своєю по праву дослідження. Вона так міцно обняла його своїми маленькими ручками, що він розплющив очі. "Моя люба…"


Нік подивився вниз. Гогене, де ти зараз, коли тут предмет для твого крейди та пензля, який кричить, щоб його зняли та зберегли, як і вона зараз? Гарячий піт світився на її гладкій коричневій шиї та спині. Вона котила голову йому на груди в нервово-гіпнотичному ритмі, то цілувала його, то дивилася на нього своїми чорними очима, дивовижно збуджуючи його грубою пристрастю, яка спалахувала і іскрилася в них.


"Ідеальна лялька, - подумав він, - красива, готова і цілеспрямована лялька".


Він схопив її обома руками трохи нижче за плечі і підняв на себе зверху, наполовину піднявши з ліжка, і ретельно поцілував пухкі губи. Він був здивований їхньою гнучкістю та унікальним відчуттям вологої рясності. Насолоджуючись їхньою м'якістю, її гарячим диханням та відчуттям її дотику до своєї шкіри, він подумав, наскільки розумний від природи – дати цим дівчатам губи, які ідеально підходять для занять коханням та для художника для малювання. На полотні вони виразні - на тлі твого чарівні.


Вона покинула пуф і, вигнувши своє гнучке тіло, поклала на нього решту себе. "Брате", - подумав він, відчуваючи свою тверду плоть на її соковитих вигинах, тепер потрібен певний розворот, щоб змінити напрямок! Він зрозумів, що вона злегка змастила і надушила своє тіло - не дивно, що воно так яскраво світилося, коли її температура підвищувалася. Аромат все ще вислизав від нього; суміш сандалового дерева та ефірної олії тропічних квітів?


Тала зробила рух, що звивається, притискається, який притис її до нього, як гусеницю на гілці. Він знав, що вона могла відчувати кожну його частинку. Через довгі хвилини


вона ніжно відірвала свої губи від нього і прошепотіла: "Я обожнюю тебе".


Нік сказав: "Ти можеш сказати, що я відчуваю до тебе, прекрасна яванська лялька". Він легко провів пальцем краєм її саронга. "Це заважає, і ви його морщите".


Вона повільно опустила ноги на підлогу, встала і розгорнула саронг так само недбало і невимушено, як колись купалася в джунглях. Тільки от атмосфера була іншою. У нього перехопило подих. Її мерехтливі очі точно оцінили його, а вираз її обличчя змінився на пустотливого їжака, веселий погляд, який він помітив раніше, настільки привабливий, тому що в ньому не було глузування - вона розділяла з вами захоплення.


Вона поклала руки на свої ідеальні коричневі стегна. "Ви схвалюєте?"


Нік проковтнув, зістрибнув з ліжка і підійшов до дверей. У коридорі нікого не було. Він закрив жалюзі та міцні внутрішні двері з плоскою латунною засувом тієї якості, яка призначена для яхт. Він відкрив віконні жалюзі, щоб не було видно очей.


Він повернувся до ліжка і підняв її, тримаючи її як дорогоцінну іграшку, високо тримаючи її і дивлячись на її посмішку. Її скромний спокій хвилювало більше, ніж активність. Він глибоко зітхнув – у м'якому світлі вона виглядала як оголений манекен, розфарбований Гогеном. Вона буркотіла щось, чого він не міг зрозуміти, і її м'який звук, тепло та аромат розвіяли ляльковий сон. Коли він обережно поклав її на біле покривало поруч із подушкою, вона радісно булькнула. Вага її пишних грудей злегка розсовувала їх, утворюючи спокусливі пухкі подушки. Вони піднімалися і падали з швидшим ритмом, ніж зазвичай, і він зрозумів, що їхня любовна гра пробудила в ній пристрасті, співзвучні його власним, але вона утримувала їх у собі, маскуючи киплячу запопадливість, яку він тепер ясно бачив. Її маленькі ручки зненацька піднялися. "Приходь."


Він притиснувся до неї. Він відчув миттєвий опір, і на її прекрасному обличчі з'явилася невелика гримаса, яка одразу розвіялася, ніби вона заспокоювала його. Її долоні зімкнулися в його пахвах, потягли до нього з дивовижною силою, повзли його спиною. Він відчував чудову теплоту чудових глибин і тисячі щупалець, що поколювали, які обіймали його, розслаблялися, тремтіли, лоскотали, ніжно гладили його і знову стискали. Його спинний нервовий мозок перетворився на нитку, що чергувалася, що отримувала теплі, крихітні, поколюють поштовхи. Вібрація в його попереку сильно посилилася, і його на мить підняли хвилі, що захлеснули його власні.


Він забув час. Через багато часу після того, як їх вибуховий екстаз розгорівся і вщух, він підняв вологу руку і подивився на свій наручний годинник. «Боже, – прошепотів він, – дві години. Якщо хтось мене шукає...»


Пальці танцювали по його щелепі, погладжували шию, текли по грудях і відкривали тіло, що розслаблялося. Вони викликали новий раптовий трепет, як тремтячі пальці концертного піаніста, трели уривок уривка.


"Ніхто мене не шукає". Вона знову підняла свої повні губи.


Розділ 3


По дорозі в зал для сніданку одразу після світанку Нік вийшов на широку веранду. Сонце було жовтою кулею у безхмарному небі на краю моря та берега на сході. Пейзаж сяяв свіжим і бездоганним, дорога та пишна рослинність, що спускалася до берегової лінії, нагадували ретельно створену модель, настільки прекрасну, що майже не відповідали реальності.


Повітря було ароматним, ще свіжим від нічного бризу. "Це могло б стати раєм, - подумав він, - якби ти вигнав полковника Судірматса".


Поруч із ним вийшов Ганс Норденбосс, його кремезне тіло беззвучно рухалося полірованою дерев'яною палубою. "Чудово, га?"


"Так. Що це за пряний запах?"


«З гаїв. Колись ця територія була скупченням парків спецій, як їх називають. Плантації всього, від мускатного горіха до перцю. Нині це невелика частина бізнесу».


«Чудове місце для життя. Занадто погані люди не можуть просто розслабитися та насолоджуватися цим».


Три вантажівки з тубільцями повзли, як іграшки, дорогою далеко внизу. Норденбос сказав: Це частина вашої проблеми. Перенаселення. Поки люди розмножуються як комахи, вони створюватимуть свої власні проблеми».


Нік кивнув. Ганс-реаліст. «Я знаю, що ви маєте рацію. Я бачив таблиці населення.


"Ви бачили полковника Судирмата вчора ввечері?"


«Тримаю парі, ви бачили, як він заходив до моєї кімнати».


"Ви виграли. Насправді я прислухався до гуркоту та вибуху».


«Він глянув у паспорт. Натякнув, що я заплачу йому, якщо продовжу носити з собою пістолет».


«Платіть йому, якщо треба. Він приходить до нас дешево. Його реальний дохід походить від його власного народу, великі гроші від таких людей, як Махмури, і гроші від кожного селянина зараз. Армія знову захоплює владу. Ми скоро побачимо генералів у великих будинках та імпортних мерседесах.


Їхня базова заробітна плата становить близько 2000 рупій на місяць. Це дванадцять доларів”.


«Що за підстава для Юди? Ви знаєте жінку на ім'я Мата Насут?»


Норденбос виглядав здивованим. «Мужику, ти йдеш. Вона той контакт, з яким хочу тебе познайомити. Вона найвища оплачувана модель в Джакарті, відмінна страва. Позує для реальних речей та реклами, а не туристичного сміття».


Нік відчув невидиму підтримку проникливої логіки Хоука. Наскільки доречно для покупця мистецтва рухатись у колах художників. «Тала згадала її. На чиєму боці Мата?


«На її власній, як і у більшості всіх, кого ви зустрінете. Вона з однієї з найстаріших сімей, тому вона рухається у найкращих колах, але при цьому вона живе серед художників та інтелігенції теж. Розумна. Має багато грошей. Живе високо”.


"Вона не з нами і не проти нас, але вона знає те, що нам потрібно знати", - задумливо резюмував Нік. «І вона прониклива. Підійдемо до неї дуже логічно, Гансе. Може, буде краще, якщо ви не вводите мене. Дайте мені подивитися, чи я зможу знайти чорні сходи».


"Йди до цього". Норденбос посміхнувся. «Якби я був грецьким богом, як ти, а не товстим старим, я хотів би зайнятися дослідженням».


"Я бачив, як ви працюєте".


Вони поділилися моментом добродушного жартування, невеликим розслабленням чоловіків, що живуть на краю прірви, а потім пішли до будинку снідати.


Відповідно до передбачення Норденбосса, Адам Махмур запросив їх на вечірку через два вихідні. Кинувши погляд на Ганса, Нік погодився.


Вони поїхали вздовж берега до бухти, де Махмури мали посадковий майданчик для гідролітаків і літаючих човнів, і вони виходили до моря по прямій, без рифів. На трапі стояла літаючий човен Ishikawajima-Harima PX-S2. Нік витріщився на нього, згадуючи недавні меморандуми від AX, в яких докладно описані розробки та продукти. Корабель мав чотири турбогвинтові двигуни GE T64-10, розмах крил 110 футів і власну вагу 23 тонни.


Нік спостерігав, як Ганс відповів на привітання японця в коричневій формі без ознак, який розстібав краватку. "Ви маєте на увазі, що ви прийшли сюди, щоб втягнути мене в це?"


"Тільки в найкраще."


«Я чекав чотиримісної роботи із латками».


"Я думав, ти хочеш їздити стильно".


Нік подумки підрахував. "Ви з глузду з'їхали? Яструб уб'є нас. Чартер за чотири чи п'ять тисяч доларів, щоб забрати мене!


Норденбос не міг тримати обличчя прямо. Він голосно засміявся. «Розслабтеся. Я витяг його з хлопців із ЦРУ. Він нічого не робив до завтра, коли поїде до Сінгапуру».


Нік полегшено зітхнув, надувшись щоки. "Це інша справа. Вони можуть це витримати - з бюджетом, який у п'ятдесят разів перевищує наш. Останнім часом Хок дуже цікавився видатками».


У маленькій хатині біля рампи задзвенів телефонний дзвінок. Японець помахав Гансу. "Для тебе."


Ганс повернувся, насупившись. «Полковник Судірмат та Ган Бік, шість солдатів та двоє людей Мачмура – я вважаю, охоронці Гана – хочуть підвезти до Джакарти. Я мав сказати «добре».


"Це щось значать для нас?"


«У цій частині світу все може щось означати. Вони постійно їздять до Джакарти. Вони мають невеликі літаки і навіть особистий залізничний вагон. Грайте спокійно та дивіться».


Їхні пасажири прибули за двадцять хвилин. Зліт пройшов надзвичайно плавно, без гуркоту-гуркоту звичайного човна. Вони йшли за береговою лінією, і Нік знову нагадав зразковий пейзаж, коли вони гули над обробленими полями та плантаціями, чергуючись із брилами лісу в джунглях і дивно гладкими луками. Ганс пояснив розмаїття нижче, вказавши, що вулканічні потоки протягом століть розчищали райони, як природний бульдозер, іноді зіскоблюючи джунглі у морі.


У Джакарті панував хаос. Нік і Ганс попрощалися з іншими і нарешті знайшли таксі, яке мчало багатолюдними вулицями. Ніку нагадали інші азіатські міста, хоча Джакарта могла бути трохи чистіша і барвистіша. Тротуари були забиті маленькими коричневими чоловічками, багато хто у спідницях з веселими принтами, деякі в бавовняних штанях і спортивних сорочках, деякі в тюрбанах або великих круглих солом'яних капелюхах - або в тюрбанах з великими солом'яними капелюшками на них. Над натовпом плавали великі барвисті парасольки. Китайці, здавалося, віддавали перевагу тихому одягу синього чи чорного кольору, а арабські типи носили довгі плащі та червоні фески. Європейці були досить рідкістю. Більшість коричневих людей були витонченими, розслабленими та молодими.


Вони минули місцеві ринки, заповнені сараями та прилавками. Торги через всякі товари, живі курчата в курниках, діжки з живою рибою і купи овочів і фруктів були какофонією кудахтанья, що звучить як дюжина мов. Норденбос направив водія та провів Ніка коротку екскурсію столицею.


Вони зробили велику


петлю перед вражаючими бетонними будинками, згрупованими навколо овального зеленого лужка. "Даунтаун Плаза", - пояснив Ганс. «Тепер подивимося на новобудови та готелі».


Минувши кілька гігантських будівель, кілька недобудованих. Нік сказав: «Це нагадує мені бульвар у Пуерто-Ріко».


«Так. То були мрії Сукарно. Якби він був не так мрійником, як адміністратором, він міг би це зробити. Він ніс надто велику вагу минулого. Йому не вистачало гнучкості».


"Я так розумію, він все ще популярний?"


«Ось чому він животіє. Живе неподалік палацу на вихідних у Богорі, поки йому не добудують будинок. Двадцять п'ять мільйонів східнояванців вірні йому. Ось чому він все ще живий».


"Наскільки стабільний новий режим?"


Норденбос пирхнув. «У двох словах – їм потрібен щорічний імпорт на 550 мільйонів доларів. Експорт 400 мільйонів доларів. Відсотки та виплати за зовнішніми позиками становлять 530 мільйонів доларів. За останніми даними, у казначействі було сім мільйонів доларів».


Нік на мить вивчив Норденбос. «Ви багато кажете, але вам здається, що вам їх шкода, Гансе. Я думаю, вам подобається ця країна та її люди».


«Ой, чорт, Нік, я знаю. Вони мають деякі чудові якості. Ви дізнаєтеся про готон-роджонгу – допомагати один одному. По суті, вони добрі люди, за винятком тих випадків, коли їх приводять у дію їхні прокляті забобони. в село. Те, що в латинських країнах називається сієстою, - це джам карет. Це означає еластичний час. Плавайте, подрімайте, поговоріть, займіться коханням».


Вони виїжджали з міста, проїжджаючи двосмуговою дорогою великі будинки. Приблизно за п'ять миль вони повернули на іншу, вужчу дорогу, а потім на під'їзну доріжку до великого, широкого будинку з темного дерева, розташованого посеред невеликого парку. "Ваш?" - Запитав Нік.


"Все моє."


"Що відбувається, коли вас переводять?"


"Я займаюся приготуваннями", - досить похмуро відповів Ганс. «Може, цього й не станеться. Скільки у нас чоловіків, які говорять індонезійською на п'яти прислівниках, а також голландською, англійською та німецькою?»


Будинок був чудовий як усередині, так і зовні. Ханс провів для нього коротку екскурсію, пояснивши, як колишній кампонг - пральня та приміщення для прислуги - був перетворений у кабінку для невеликого басейну, чому він віддав перевагу вентиляторам кондиціонерам, і показав Ніку свою колекцію раковин, які заповнювали кімнату.


Вони пили пиво на ганку в оточенні полум'я квітів, які вилися вздовж стін спалахами фіолетового, жовтого та оранжевого кольору. Орхідеї висіли бризками під карнизом, і яскраві папуги щебетали, коли дві великі клітини гойдалися на легкому вітрі.


Нік допив пиво і сказав: "Ну, я освіжусь і поїду в місто, якщо в тебе є транспорт".


«Абу відвезе тебе будь-куди. Це хлопець у білій спідниці та чорній куртці. Але заспокойся – ти щойно приїхав».


«Гансе, ти став для мене рідним». Нік встав і пройшов широким ганком. «Юда там із півдюжиною бранців, він використовує цих людей, для шантажу. Ви кажете, що вони вам подобаються - давайте зліземо з наших дуп і допоможемо! Не кажучи вже про нашу власну відповідальність, щоб зупинити Юду, що влаштував переворот. для Чикомів. Чому б вам не поговорити із кланом Лопонусіас? "


«Так, – тихо відповів Норденбосс. "Хочеш ще пива?"


"Ні."


"Не дуйся".


"Я їду до центру".


"Хочеш, щоб я пішов із тобою?"


"Ні. Вони вже повинні знати тебе, чи не так?"


"Звісно. Передбачається, що я працюю в нафтовій техніці, але тут нічого не можна зберігати в таємниці. Пообідай у Маріо. Їжа чудова».


Нік сів на край стільця обличчям до кремезного чоловіка. Риси обличчя Ганса не втратили свого веселого настрою. Він сказав: Ой, Нік, я з тобою всю дорогу. Але тут ти користуєшся часом. Ти не проти. Ти не помітив, як Махмури бігають навколо неодружених вогнів, чи не так? Лопонусії - Те саме. Вони заплатять. Почекай. Є надія. Ці люди легковажні, але не дурні.


"Я розумію вашу точку зору", - менш гаряче відповів Нік. «Може, я просто нова мітла. Я хочу підключитися, дізнатися, знайти їх та піти за ними».


«Дякую, що запропонували мені стару мітлу».


Ти сказав це, а я ні. Нік ніжно ляснув старшого по руці. "Думаю, я просто енергійний бобер, га?"


"Ні ні. Але ти у новій країні. Ти все дізнаєшся. У мене є тубільець, який працює на мене в Лопонусі. Якщо нам пощастить, ми дізнаємося, коли з Юдою знову збираються розплачуватися. Тоді ми рушимо. Ми дізнаємося, що мотлох десь біля північного узбережжя Суматри”.


«Якщо нам пощастить. Наскільки надійним є ваш чоловік?»


"Не дуже. Але чорт забирай, ризикуєш через те, що плачу.


«Як щодо пошуку джонки з літака?


Ми пробували. Зачекайте, поки ви не полетите на інші острови і побачите кількість суден. Схоже, рух на Таймс-сквер. Тисячі судів».


Нік дозволив своїм широким плечам опуститись. «Я носитимуся містом. Побачимося близько шести?»


"Я буду тут. У басейні чи граю зі своїми снарядами». Нік глянув, чи не жартує його Ганс. Кругле обличчя було просто веселим. Його господар скочив зі стільця. «Та гаразд. Я покличу тобі Абу та машину. А для мене – ще пива».


* * *


Абу був невисоким худорлявим чоловіком із чорним волоссям і смугою білих зубів, якими він часто миготів. Він зняв піджак і спідницю і тепер носив засмагу і чорний капелюх, як кашкет за кордоном.


У кишені Нік був дві карти Джакарти, які він уважно вивчив. Він сказав: «Абу, відведи мене, будь ласка, в Ембасі Роу, де продаються витвори мистецтва. Ти знаєш це місце?


«Так. Якщо ви хочете мистецтво, містере Бард, у мого двоюрідного брата є чудовий магазин на Джила-стріт. Багато красиві речі. А на паркані багато художників показують свої роботи. Він може взяти вас із собою і переконатися, що ви не отримаєте обману. Мій двоюрідний брат ... "


"Ми скоро відвідаємо твого кузена", - перервав його Нік. «Я маю особливу причину спочатку піти в Embassy Row. Чи можете ви мені показати, де можна припаркуватися? Це не обов'язково має бути поряд із площами з мистецтвом. Я можу погуляти».


"Звісно." Абу повернувся, білі зуби блиснули, і Нік здригнувся, коли вони промайнули повз вантажівку. "Я знаю."


Дві години Нік розглядав витвори мистецтва в галереях просто неба - деякі з них - це просто простір на парканах з колючим дротом - на стінах на площах і в більш звичайних магазинах. Він вивчив цей предмет і не був зачарований «школою Бандунга», що складається з вирізаних сцен, що показують вулкани, рисові поля та оголених жінок у яскравих блакитних, пурпурових, помаранчевих, рожевих та зелених тонах. Деякі скульптури були кращими. "Так і має бути", - сказав йому дилер. «Тристи скульпторів залишилися без роботи, коли припинилися роботи над національною пам'яткою Бунг Сукарно. Ось і все – там, на площі Свободи».


Блукаючи по ходу справи та поглинаючи враження, Нік підійшов до великого магазину з маленькою назвою на вітрині, викладеним сусальним золотом – ЙОЗЕФ ХАРІС ДАЛАМ, ДИЛЕР. Нік задумливо помітив, що золоті прикраси були на внутрішній стороні скла, а складні залізні віконниці, частково приховані по краях вікон, були такими ж міцними, як і все, що він коли-небудь бачив у Нью-Йоркському Бауері.


У вітринах було виставлено лише кілька предметів, але вони були чудові. На першому були дві різьблені голови в натуральну величину, чоловік і жінка, із темного дерева кольору добре прокопченої трубки із шипшини. Вони поєднали реалізм фотографії з імпресіонізмом мистецтва. У рисах обличчя чоловіка виражалася спокійна сила. Жінка була красивою, з поєднанням пристрасті та розуму, що змушувало вас переміщатися різьбленням, щоб насолодитися легкими змінами виразу обличчя. Вироби були розфарбовані, вся їх велич було створено просто талантом, який обробляв багате дерево.


У наступному вікні – в магазині їх було чотири – стояли три срібні чаші. Кожен був іншим, кожен – наочником. Нік зробив уявну замітку триматися подалі від срібла. Він мало знав про це і підозрював, що одна з чаш коштує цілого статку, а інші звичайні. Якщо ви не знали – це було доопрацювання гри з трьома оболонками.


У третьому вікні були картини. Вони були кращими, ніж ті, на які він дивився в кіосках просто неба і на парканах, але були зроблені для якісної туристичної торгівлі.


У четвертому вікні був портрет жінки майже в натуральну величину, у простому синьому саронгу та з квіткою над лівим вухом. Жінка виглядала не зовсім азіаткою, хоча її очі та шкіра були карими, а художник явно витратив багато часу на її чорне волосся. Нік закурив, подивився – і подумав.


Вона могла бути сумішшю португальської та малайської мов. Її маленькі пухкі губи були схожі на губи Тали, але в них була твердість, що обіцяла пристрасть, виявлену обережно і неймовірно. Широко посаджені очі над виразними вилицями були спокійні і стримані, але натякали на те, що ви наважуєтеся відкрити секретним ключем.


Нік задумливо зітхнув, настав на сигарету і пішов у магазин. Міцний клерк із радісною усмішкою став ласкаво сердечним, коли Нік простягнув йому одну з карток із написом BARD GALLERIES, NEW YORK. АЛЬБЕРТ БАРД, ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ.


Нік сказав: «Я подумував купити кілька речей для наших магазинів - якщо ми зможемо домовитися про оптовий продаж…» Його негайно відвели до задньої частини магазину, де продавець постукав у двері, хитромудро інкрустовані перламутром.


Великий офіс Йозефа Харіса Далама був приватним музеєм та скарбницею. Далам подивився


картку, відпустив клерка і знизав руку. "Ласкаво просимо в Далам. Ви чули про нас?"


«Стисло», - чемно збрехав Нік. «Я так розумію, у вас чудові товари. Одні з найкращих у Джакарті».


"Одні з найкращих у світі!" Далам був струнким, невисоким і рухливим, як сільська молодь, яку Нік бачив, що лазить по деревах. Його смагляве обличчя мало акторську здатність зображати миттєві емоції; поки вони балакали, він виглядав стомленим, настороженим, розважливим, а потім пустотливим. Нік вирішив, що це співчуття, це чуття хамелеона підлаштовуватися під настрій відвідувача – ось що привело Далама з водостічного стенду в цей солідний магазин. Далам стежив за вашим обличчям і приміряв обличчя, як капелюхи. Для Ніка смагляве обличчя і блискучі зуби нарешті набули серйозного ділового, але веселого вигляду. Нік спохмурнів, щоб подивитися, що станеться, і Далам раптово розгнівався. Нік розсміявся, і Далам приєднався.


Далам стрибнув у високу скриньку, наповнену срібними виробами. «Дивися. Не поспішайте. Ви коли-небудь бачили подібне?


Нік потягнувся за браслетом, але Далам був за шість футів від нього. «Ось! Золото зростає в ціні – так? Подивіться на цей човник. Три сторіччя. Вага в пенні стоїть цілий стан. Насправді безцінно. Ціни вказані у картах».


Безцінна ціна становила 4500 доларів. Далам був далеко, продовжуючи говорити. «Ось це місце. Ви побачите. Товари, так, але справжнє мистецтво. Незамінне, виразне мистецтво. Геніальні риси завмерли і вирвані з потоку часу. І ідеї. Подивіться на це…"


Він простяг Ніку пухкий гурток з дерева з хитромудрим різьбленням кольору ромового коксу. Нік захоплювався крихітною сценою з кожного боку та написом по краях. Він знайшов шовковисто-жовтий шнур між двома секціями. Це могло бути йо-йо. Гей! Це йо-йо!


Далам повторив посмішку Ніка. "Так Так! Але що то за ідея. Ви знаєте про тибетські молитовні колеса? Повертайте та складайте молитви на небесах? Один із ваших співвітчизників заробив багато грошей, продаючи їм рулони вашого чудового туалетного паперу, на яких вони писали молитви, так що коли вони обертали їх, вони становили тисячі молитов за обертання. Вивчіть це йо-йо. Дзен, буддизм, індуїзм та християнин – бачите, вітайте Марію, повну благодаті, тут! Обертайся і молись. Грай та молись».


Нік уважніше вивчив різьблення. Їх зробив художник, який міг би написати Білль про права на рукояті меча. «Що ж, я буду…» У обставинах він закінчив: «… біса».


"Унікальний?"


"Можна сказати - неймовірно".


Але ви тримаєте його в руці. Люди скрізь стурбовані. Хвилюються. Хочете, щоби за щось трималися. Рекламуйте це в Нью-Йорку і подивіться, що станеться, га?»


Примружившись, Нік побачив літери арабською, івритом, китайською мовою та кирилицею, які мали бути молитвами. Можна довго вивчати цю річ. Деякі з крихітних сцен були зроблені так добре, що в цьому допоможе збільшувальне скло.


Він витягнув петлю з жовтого шнура і перевернув йо-йо вгору і вниз. «Я не знаю, що станеться. Напевно, сенсація».


«Просувайте їх через Організацію Об'єднаних Націй! Усі чоловіки брати. Купуйте собі екуменічний топ. І вони добре збалансовані, подивіться…»


Далам виступив із іншим йо-йо. Він зробив петлю, вигулював собаку, крутив батіг і закінчив спеціальним трюком, у якому дерев'яне коло перекинулося на половині мотузки, затиснутої в його зубах.


Нік виглядав здивованим. Далам упустив шнур і виглядав здивованим. «Ніколи не бачив нічого подібного? Чоловік привіз дюжину до Токіо. Продав їх. Занадто консервативний, щоб рекламувати. Все ж таки замовив ще шість».


"Скільки?"


"Роздрібна торгівля двадцять доларів".


"Оптова?"


"Як багато?"


"Дюжина."


"По дванадцять доларів кожен".


"Валова ціна."


Нік звузив очі, зосередившись на ділі. Далам негайно наслідував його. "11."


"У тебе є валова?"


"Не зовсім. Доставка за три дні».


“Шість доларів за штуку. Все буде так само добре, як це. Я візьму брутто через три дні і ще один брутто, як вони будуть готові».


Вони зупинилися на 7,40 доларів. Нік знову і знову крутив зразок у руці. Створення "Імпортера Альберта Барда" було скромним вкладенням коштів.


Платіж? - м'яко запитав Далам із задумливим виразом обличчя, що збігається з виразом Ніка. -


«Готівка. Акредитив у Банку Індонезії. Ви повинні оформити всі документи на митниці. Відправте літаком до моєї галереї в Нью-Йорку, увага Білл Роде. Добре?"


"Зрадований."


"Тепер я хотів би поглянути на кілька картин ..."


Далам намагався продати йому туристичне барахло школи Бандунга, яке він ховав у розі магазину за шторами. Деякі з них він процитував по 125 доларів, а потім упав до 4,75 «оптом». Нік просто розсміявся - до нього приєднався Далам, який знизав плечима та перейшов на наступну подачу.


Йозеф Харіс вирішив, що "Альберта Барда" не може бути, і показав йому чудову роботу. Нік купив дві дюжини картин за середньою оптовою ціною 17,50 доларів кожна – і це були справді талановиті роботи.


Вони стояли перед двома маленькими картинами олією гарної жінки. Вона була жінкою на картинках у вікні. Нік чемно сказав: «Вона красива».


«Це Мата Насут».


"Справді." Нік із сумнівом схилив голову, ніби мазки йому не сподобалися. Далам підтвердив свій здогад. У цьому бізнесі ви рідко відкриваєте те, що знали чи про що здогадувалися. Він не сказав Талі, що глянув на напівзабуту фотографію Мата Насута з шістдесяти з гаком Ястребів, позичених йому... він не сказав Nordenboss, що Йозеф Харіс Далам був внесений до списку важливих, можливо, політично значущих творів мистецтва. дилер ... він нікому не скаже, що в технічних даних AX Махмури та Тянгі відзначені червоною точкою – «сумнівно – виявляйте обережність».


Далам сказав: «Рукописний рисунок простий. Вийди і подивися, що я маю у вікні».


Нік знову глянув на картину Мати Насут, і вона, здавалося, глузливо відповіла на нього поглядом - стриманість у ясних очах, така ж тверда, як оксамитова бар'єрна мотузка, обіцянка пристрасті, сміливо продемонстрована, бо секретний ключ був повним захистом.


"Вона наша провідна модель", - сказав Далам. «У Нью-Йорку ви пам'ятаєте Лізу Фонсер; ми говоримо про Мата Насут». Він виявив захоплення в особі Ніка, яке на мить було неприхованим. «Вони ідеально підходять для ринку Нью-Йорка, так? Вони зупинять пішоходів на 57-й вулиці, га? Триста п'ятдесят доларів за це».


"Роздрібна торгівля?"


"О ні. Гуртова торгівля".


Нік посміхнувся меншому чоловікові і отримав замість захоплені білі зуби. «Йозефе, ти намагаєшся отримати від мене перевагу, потроївши свої ціни, а не вдвічі. Я міг би сплатити 75 доларів за цей портрет. Не більше. Але я хотів би отримати ще чотири або п'ять схожих на нього, але позують відповідно до моїх вимог. Можна, можливо? "


"Можливо. Я можу спробувати".


«Мені не потрібний комісіонер чи брокер. Мені потрібна художня студія. Забудьте про це".


"Почекайте!" Благання Далама була болісною. "Ходімо зі мною…"


Він рушив назад через магазин, через ще одну реліквію двері в задній частині, через звивистий коридор повз склади, набиті товарами, і офіс, де два невисокі коричневі чоловіки і жінка працювали за тісно набитими столами. Далам вийшов у невеликий дворик із дахом на стовпах, а сусідні будівлі утворили його стіни.


То була «художня» фабрика. Близько десятка живописців і різьбярів по дереву старанно та весело працювали. Нік прогулювався через тісну групу, намагаючись не висловлювати сумніви. Вся робота була хороша, багато в чому чудова.


"Мистецька студія", - сказав Далам. «Найкраще в Джакарті».


"Хороша майстерність", - відповів Нік. «Ви можете організувати для мене зустріч із Матою сьогодні ввечері?»


«О, я боюсь, що це неможливо. Ви повинні розуміти, що вона відома. В неї багато роботи. Вона отримує п'ять... двадцять п'ять доларів за годину».


"Добре. Повернімося до вашого офісу і закінчимо наші справи».


Далам заповнив простий бланк замовлення та рахунок продажу. «Я принесу вам митні бланки та інше, що ви підпишете завтра. Ходімо в банк?»


"Давайте."


Співробітник банку взяв акредитив і повернувся за три хвилини зі схваленням. Нік показав Даламу, що на рахунку 10 тисяч доларів. Арт-маклер був задумливий, поки вони гуляли багатолюдними вулицями по дорозі назад. Перед магазином Нік сказав: «Було дуже приємно. Я заїду завтра вдень і підпишу ці папери. Коли ми можемо зустрітися знову».


Відповіддю Далама був чистий біль. "Ти не задоволений! Тобі не потрібна картина Мати? Ось – твоя за твою ціну». Він помахав милому обличчю, яке дивилося на них з вікна – трохи глузливо, подумав Нік. «Заходь – всього на хвилинку. Випий прохолодного пива - чи содовою - чаю - прошу тебе бути моїм гостем - як честь ... »


Нік увійшов до магазину, перш ніж потекли сльози. Він прийняв холодне голландське пиво. Далам засяяв. Що ще я можу зробити для вас? Вечірка? Дівчатка - всі милі дівчата, яких ви хочете, різного віку, всіх навичок, усіх мастей? Розумієте, любителі, а не професіонали. Блакитні фільми? Кращі за кольором і звуком прямо з Японії. Дивитись фільми з дівчатами – дуже захоплююче».


Нік посміхнувся. Далам посміхнувся.


Нік із жалем насупився. Далам стурбовано насупився.


Нік сказав: «Колись, коли в мене буде час, я хотів би насолодитися вашою гостинністю. Ви цікава людина, Далам, мій друже, і художник у душі. Злодій за освітою та освітою, але художник у душі. Ми могли б зробити більше справ, але якщо ви познайомите мене з Мата Насут.


Сьогодні чи сьогодні ввечері. Щоб підсолодити свій підхід, ви можете сказати їй, що я хочу залучити її до моделювання щонайменше на десять годин. Для того хлопця, який у вас зрештою розфарбовує голови по фотографіях. Він хороший."


"Він мій найкращий..."


«Я добре йому заплачу, а ти отримаєш свою частку. Але я сам займуся угодою з Матою». Далам виглядав сумним. "І якщо я зустрінуся з Матою, і вона позує твоєму чоловікові для моїх цілей, і ти не зіпсуєш угоду - я обіцяю купувати більше твоїх товарів на експорт". Вираз обличчя Далама слідував за зауваженнями Ніка, як американські гірки емоцій, але закінчилося яскравим сплеском.


Далам вигукнув: «Я постараюся! Для вас, містере Бард, я спробую все. Ви людина, яка знає чого хоче, і чесно веде свої справи. О, як добре зустріти таку людину в нашій країні. ... »


"Припини", - добродушно сказав Нік. «Бери телефон та зателефонуй Маті».


"О так." Далам почав набирати номер.


* * *


Після кількох дзвінків і довгих швидких розмов, за якими Нік не міг встежити, Далам оголосив тріумфальним тоном Цезаря, який проголошує перемогу, Нік може прийти у Мате Насут о сьомій годині.


"Дуже складно. Дуже пощастило», - заявив продавець. "Багато людей ніколи не зустрічаються з Матою". У Ніка були сумніви. У країні тривалий час існували короткі шорти. На його досвід, навіть багаті часто прагнуть швидко отримати пачку готівки. Далам додав, що він повідомив Мате, що пан Альберт Бард платитиме двадцять п'ять доларів на годину за її послуги.


"Я сказав тобі, що сам займуся справою", - сказав Нік. "Якщо вона мене притримує, це виходить з твого боку". Далам виглядав зляканим. "Я можу використовувати ваш телефон?"


"Звісно. З моєї оплати? Це справедливо? Ви не уявляєте, які витрати я…»


Нік зупинив його розмову, поклавши руку йому на плече - ніби він поклав велику шинку на зап'ястя дитини - і перегнувся через стіл, щоб подивитися прямо в темні очі. “Тепер ми з тобою друзі, Йозефе. Чи практикуватимемо ми готонг-роджонг і процвітатимемо разом, чи ми жартуватимемо один над одним, щоб ми обидва програли?»


Як загіпнотизований чоловік Далам штовхнув Ніка телефоном, не дивлячись на нього. "Так-ах, так". Очі просвітліли. «Хочете відсоток на майбутні замовлення? Я можу відзначити рахунки та дати вам…»


«Ні, друже мій. Давайте спробуємо щось нове. Ми будемо чесні з моєю компанією та один з одним».


Далам здавався розчарованим чи стурбованим цією радикальною ідеєю. Потім він знизав плечима - дрібні кісточки під рукою Ніка заворушилися, як жилаве щеня, що намагається втекти, - і кивнув. "Відмінно."


Нік поплескав його по плечу і зняв слухавку. Він сказав Норденбос, що в нього пізня зустріч - чи зможе він залишити Абу і машину?


"Звичайно", - відповів Ганс. «Я буду тут, якщо я тобі знадоблюсь».


"Я дзвоню Мате Насуту, щоб він зробив кілька фотографій".


«Удачі - удачі. Але дивися».


Нік показав Абу адресу, яку Далам написав на аркуші паперу, і Абу сказав, що знає дорогу. Вони проїжджали повз нові будинки, схожі на ті дешеві проекти, які Нік бачив недалеко від Сан-Дієго, тоді ще старішого району, де знову був сильний вплив Голландії. Будинок був солідний, оточений яскравими квітами, виноградними лозами та пишними деревами, які Нік тепер асоціював із селом.


Вона зустріла його на просторій лоджії і міцно простягла йому руку. «Я Мата Насут. Ласкаво просимо, містере Бард».


У її тонах була чиста, багата ясність, як у справжнього кленового сиропу найвищого ґатунку, з дивним акцентом, але без фальшивої ноти. Коли вона вимовляла його, її ім'я звучало інакше; Насрсут, з наголосом на останній склад і подвійним о, що вимовляється з м'яким креном церкви і довгим воркуванням прохолоди. Пізніше, коли він спробував наслідувати її, він виявив, що це вимагає практики, як справжній французький ту.


У неї були довгі кінцівки моделі, які, як він думав, могли бути секретом її успіху в країні, де багато жінок були вигнутими, привабливими та красивими, але з низькою статурою. Вона була чистокровною серед різнобічних морганів.


Їм подали хайболли у просторій, світлій вітальні, і вона на все сказала «так». Вона позувала вдома. Художника Далама викличуть, як тільки вона матиме час, через два-три дні. "Містер Бард" буде повідомлено, щоб він приєднався до них і докладно висловив свої бажання.


Все так легко владналося. Нік обдарував її найщирішою усмішкою, нехитрою посмішкою, в якій він відмовлявся визнати, а також надав йому хлоп'ячу щирість, близьку до невинності. Мата холодно подивилась на нього. "Окрім бізнесу, містере Бард, як вам наша країна?"


«Я вражений його красою. Звичайно, у нас є Флорида та Каліфорнія, але вони не йдуть у жодне порівняння з квітами, різновидами ваших квітів та дерев.


Я ніколи не був такий зачарований».


"Але ми так повільно ..." Вона залишила це висіти.


«Ви залагодили наш проект швидше, ніж я зробив би це в Нью-Йорку».


«Бо я знаю, що ви цінуєте час».


Він вирішив, що усмішка на прекрасних губах надто довга, і в темних очах безперечно був вогонь. "Ти мене дражниш", - сказав він. «Ти скажеш мені, що твої співвітчизники справді краще використовують час. Вони повільніші, ніжніші. Із задоволенням, скажете ти».


"Я міг би запропонувати це".


«Ну… Думаю, ти маєш рацію».


Його відповідь здивувала її. Вона багато разів обговорювала цю тему з багатьма іноземцями. Вони захищали свою енергію, працьовитість та поспішність і ніколи не визнавали, що могли помилятися.


Вона вивчала «містера Барда», гадаючи, під яким кутом. Вони були у всіх: бізнесмени-оператори ЦРУ, банкіри-контрабандисти золота та політичні фанатики... вона зустрічала їх усіх. Принаймні Бард був цікавим, найкрасивішим з усіх, кого вона зустрічала за останні роки. Він нагадав їй когось – дуже гарного актора – Річарда Бертона? Грегорі Пек? Вона нахилила голову, щоб вивчити його, і ефект був чарівний. Нік посміхнувся їй і допив свою склянку.


"Актор", - подумала вона. Він грає, і також дуже добре. Далам сказав, що має гроші - їх багато.


Вона вирішила, що він дуже симпатичний, тому що, хоча за місцевими мірками він був гігантом, він рухав своїм великим витонченим тілом з ніжною скромністю, через що його тіло здавалося меншим. Так відрізнявся від тих, хто хвалився, ніби говорячи: «Відійди, коротуна». Його очі були такими ясними, а рот завжди приємно вигнутий. Усі чоловіки, зауважила вона, із сильною чоловічою щелепою, але досить хлоп'ячою, щоб не сприймати речі надто серйозно.


Десь у глибині будинку слуга гуркотів тарілкою, і вона відзначила його настороженість, його погляд у бік кінця кімнати. Він був би, - уклала вона весело, - найкрасивішим чоловіком у клубі «Маріо» або «Нірвана Вечеря», якби там не був присутній гладко смаглявий актор Тоні Поро. І звісно - вони були зовсім різних типів.


"Ти прекрасна."


Загубившись, вона здригнулася від м'якого компліменту. Вона посміхнулася, і її рівні білі зуби так гарно підкреслили її губи, що він замислився, як вона цілувалася - він мав намір з'ясувати. То була якась жінка. Вона сказала: «Ви розумні, містере Бард. Це було чудово сказати після довгого мовчання».


«Будь ласка, кличте мене Ал».


«Тоді ви можете називати мене Матом. Ви зустріли багато людей відколи приїхали?»


«Махмури. Тянги. Полковник Судірмат. Ви їх знаєте?


«Так. Ми гігантська країна, але те, що можна назвати цікавою групою – невелика. Можливо, п'ятдесят сімей, але зазвичай вони великі».


"А ще є армія ..."


Темні очі ковзнули по його обличчю. «Ти швидко навчаєшся, Ал. Це армія».


«Скажіть мені що-небудь, тільки якщо хочете - я ніколи не повторюватиму те, що ви кажете, але це може мені допомогти. Чи слід мені довіряти полковнику Судирмату?»


Вираз його обличчя був відверто цікавим, не показуючи, що він не довірить полковнику Судирмату відвезти валізу до аеропорту.


Темні брови Мати зійшлися разом. Вона нахилилася вперед, її тон був дуже низький. "Ні. Продовжуйте займатися своєю справою і не ставте питань, як у інших. Армія знову при владі. Генерали будуть накопичувати статки, а люди вибухнуть, коли вони досить зголодніють. Ви знаходитесь в павутинні з професійними павуками довга практика. Не перетворюйся на муху. Ти сильна людина з сильної країни, але ти можеш померти так само швидко, як тисячі інших.» Вона відкинулася назад: "Ви бачили Джакарту?"


«Лише комерційний центр та кілька передмість. Я хотів би, щоб ви показали мені більше – скажімо, завтра вдень?


"Я буду працювати."


«Перервіть зустріч. Відкладіть її».


"О, я не можу..."


«Якщо це гроші – дозвольте мені заплатити вам вашу звичайну ставку – як ескорт». Він широко посміхнувся. «Набагато веселіше, ніж позувати при яскравому світлі».


"Так, але…"


«Я заїду за тобою опівдні. Тут?


«Ну…» - знову пролунав брязкіт із задньої частини будинку. Мата сказала: «Вибачте мене на хвилинку. Сподіваюся, кухар не роздратований».


Вона пройшла через арку, і Нік почекав кілька секунд, а потім швидко пішов за нею. Він пройшов їдальню в західному стилі з довгастим столом, що вміщав чотирнадцять чи шістнадцять чоловік. Він почув голос Мати через L-подібний коридор, в якому було три зачинені двері. Він відкрив першу. Велика спальня. Наступною була менша спальня, красиво обставлена і, очевидно, належала Маті. Він відчинив наступні двері і вбіг через неї, коли чоловік спробував пролізти через вікно.


"Стій прямо тут", - прогарчав Нік.


Чоловік, що сидить на підвіконні, застиг. Нік побачив біле пальто і шевелюру з гладким чорним волоссям. Він сказав: «Ходімо назад. Міс Насут хоче тебе бачити».


Маленька фігурка повільно зісковзнула на підлогу, втягла ногу і обернулася.


Нік сказав: «Привіт, Ган Бік. Ми назвемо це збігом?


Він почув рух у дверях позаду себе і на мить відвів погляд від Ган Біка. Мата стояла в отворі. Вона тримала маленький синій автомат, спрямований на нього, низько та стійко. Вона сказала: «Я назвала б це місцем, де тобі нічого робити. Що ти шукав, Ал?


Розділ 4


Нік стояв нерухомо, його розум оцінював його шанси як комп'ютер. З супротивником спереду і ззаду - він, можливо, отримає одну кулю від цього стрільця, перш ніж отримає їх обох. Він сказав: «Розслабся, Мата. Я шукав ванну кімнату і побачив, як цей хлопець виходить через вікно. Його звуть Ган Бік Тьянг».


"Я знаю його ім'я", - сухо відповіла Мата. "У тебе слабкі нирки, Ал?"


«Прямо зараз – так». Нік засміявся.


"Поклади пістолет, Мата", - сказав Ган Бік. Він американський агент. Він привів Талу додому, і вона сказала йому зв'язатися з вами. Я прийшов сказати вам, і я чув, як він обшукував кімнати, і він упіймав мене, коли я виходив».


"Як цікаво." Мата опустила маленьку зброю. Нік відзначив це як японський пістолет Бебі Намбу. "Я думаю, вам обом краще піти".


Нік сказав: «Я думаю, ти мій тип жінки, Мата. Як ти взагалі так швидко дістала цей пістолет?


Їй і раніше подобалися його компліменти – Нік сподівався, що він пом'якшить холодну атмосферу. Мата увійшла в зал і поклала зброю в присадкувату вазу на високій полиці. "Я живу одна", - просто сказала вона.


"Розумний." Він усміхнувся своєю найприязнішою усмішкою. «Хіба ми не можемо випити та поговорити про це? Я думаю, ми всі на одному боці...»


Вони випили, але Нік не мав ілюзій. Він все ще був Аль Бардом, який мав на увазі готівку для Мати та Далама - незалежно від його інших зв'язків. Він отримав від Ган Біка зізнання, що він прийшов до Маті з тією ж метою, що й Нік – інформацію. З американською допомогою на їхньому боці, чи розповість вона їм, що вона знає про наступну розплату з Юдою? Невже Лопонусіас мав відвідати джонку?


У Мати їх не було. Вона сказала своїм спокійним тоном: «Навіть якби я могла допомогти вам, я не впевнена. Я не хочу втручатися у політику. Мені довелося боротися лише за те, щоби вижити».


"Але Юда тримає людей, які є вашими друзями", - сказав Нік.


"Мої друзі? Мій любий Ал, ти не знаєш, хто мої друзі».


«Тоді зроби ласку своїй країні».


"Мої друзі? Моя країна?" Вона тихенько засміялася. «Мені просто пощастило вижити. Я навчився не втручатися».


Нік підвіз Ган Біка назад до міста. Китайський хлопець вибачився. «Я хотів допомогти. Я завдав більше шкоди, ніж користі.


"Можливо, ні", - сказав йому Нік. Ти швидко очистив повітря. Мата точно знає, чого хочу. Мені вирішувати, чи я отримаю це».


* * *


Наступного дня Нік за допомогою Норденбосса орендував моторний човен і взяв з собою Абу як пілота. Він узяв у господаря водні лижі та кошик із їжею та питтям. Вони плавали, каталися на лижах та розмовляли. Мата була одягнена красиво, Мата в бікіні, яке вона одягала лише тоді, коли вони були далеко від берега, було баченням. Абу поплив з ними і покатався на лижах. Норденбосс сказав, що він абсолютно заслуговує на довіру, тому що він заплатив йому більше, ніж будь-який можливий хабар, і тому, що він був з агентом AX протягом чотирьох років і не робив хибних кроків.


Вони чудово провели день, і того ж вечора він запросив Мату повечеряти в Orientale, а потім у нічний клуб у готелі Intercontinental Indonesia. Вона знала дуже багато людей, і Нік був зайнятий рукостисканням та запам'ятовуванням імен.


І вона насолоджувалася собою. Він сказав собі, що вона щаслива. Вони склали вражаючу пару, і вона засяяла, коли Йозеф Далам приєднався до них на кілька хвилин у готелі і сказав їй про це. Далам був у компанії із шести осіб, супроводжуючи прекрасну дівчину, яка, за словами Мати, також була дуже затребуваною моделлю.


"Вона гарненька, - сказав Нік, - можливо, коли вона подорослішає, в ній буде твоя чарівність".


Джакарта дотримується раннього ранку, і незадовго до одинадцятої Абу увійшов до клубу і привернув увагу Ніка. Нік кивнув, думаючи, що цей чоловік просто хотів, щоб він знав, що машина зовні, але Абу підійшов до столу, простяг йому записку і пішов. Нік глянув на неї – тут Тала. HN


Він простягнув його Мате. Вона прочитала його і майже глузливо сказала: «Отже, Ал, у тебе на руках дві дівчини. Вона повинна згадати подорож, яка у вас двох була з Гаваїв”.


«Я сказав тобі, що нічого не трапилося, моя люба».


«Я вірю тобі, але…»


Він подумав, що їхня інтуїція надійна, як радар. Добре, що вона не спитала його, що сталося між ним і Талою після того, як вони досягли Махмуров – а може, вона здогадалася. Незабаром по дорозі додому вона знову викликала Талу. "Тала - чарівна юна леді. Вона думає як іноземка - я маю на увазі, вона не має тієї боязкості, яку ми, азіатські жінки, виявляли в деяких речах. Вона цікавиться політикою, економікою та майбутнім нашої країни. Ви повинні отримувати задоволення від спілкування. з її."


"О, я знаю", - від душі сказав Нік.


"Ти мене дражниш".


«Чи ви вже порушили цю тему, чому б не взяти активну участь у політиці своєї країни? Бог знає, що хтось має бути крім аферистів, шахраїв та олов'яних солдатиків, яких я бачив і про яких читав. Ціна на рис зросла утричі за останні шість місяців. тижнів. Ви бачите обірваних людей, які намагаються купити рис у тих дерев'яних бочках, які виставляє уряд. Тримаю парі, він помічений дев'ять разів і уцінений двічі, перш ніж його роздають. Я тут чужий. Я» Я бачив брудні нетрі за сяючим готелем «Індонезія», але чи не скажеш, що ні? Життя у ваших селах може бути можливим для бідних, а в містах - безнадійно. Тож давайте не сміятимемося над Талою. Вона намагається допомогти."


Мата довго мовчала, потім сказала без особливих переконань: «У сільській місцевості можна жити майже без грошей. Наш клімат – наше достаток сільського господарства – це легке життя».


"Це тому ти у місті?"


Вона підійшла до нього і заплющила очі. Він відчув, як на тильній стороні долоні бризнула сльоза. Коли вони зупинилися біля її будинку, вона обернулася до нього. "Ти йдеш?"


«Сподіваюся, мене запросили. З любов'ю".


"Не поспішаєш до Талі?"


Він провів її за кілька кроків від машини і Абу і ніжно поцілував. «Скажи мені… і я надішлю Абу назад зараз. Я можу взяти таксі вранці або він може забрати мене».


Її вага була ніжною, її руки на мить стиснули його м'язи. Потім вона відсунулася, злегка хитнувши своєю чудовою головою. «Пошліть його – милий».


Коли він сказав, що хотів би зняти смокінг, пояс і краватку, вона діловито повела його до спальні з жіночним декором і вручила йому вішалку. Вона впала на французький шезлонг і подивилася на нього, уткнувшись екзотичним обличчям у подушку передпліч. «Чому ти вирішив залишитися зі мною, замість поїхати до Талі?»


"Чому ти запросила мене?"


"Я не знаю. Можливо, почуття провини за те, що ти сказав про мене та мою країну. Ти мав на увазі це. Жоден чоловік не став би говорити такі речі з романтичних причин - вони ймовірно викличуть обурення».


Він зняв темно-бордовий пояс. «Я був чесний, моя люба. У брехні є звичка триматися, як розкидані цвяхи. Ти маєш бути все більш і більш обережною, і врешті-решт вони все одно застануть тебе».


"Що ви насправді думаєте про Ган Біка, що знаходиться тут?"


"Я ще не вирішив".


«Він також чесний. Ти маєш це знати».


"Немає жодних шансів, що він буде більш вірним своєму походженню?"


«Китай? Він вважає себе індонезійцем. Він дуже ризикнув, щоб допомогти Мачмурам. І він любить Талу».


Нік сів у вітальні, яка плавно розгойдувалася, як гігантська колиска, і закурив дві цигарки. – тихо сказав він крізь синій дим. «Це земля кохання, Мата. Природа створила її, і людина топче її все. Якщо хтось із нас може допомогти позбутися прообразів Юди та всіх інших, які стоять на шиї у людей, ми повинні постаратися. Просто тому, що у нас є власне маленьке зручне гніздечко і кути, ми не можемо ігнорувати все інше. А якщо ми це зробимо – якось наш зразок буде зруйновано у майбутньому вибуху».


Сльози заблищали на нижніх краях чудових темних очей. Вона легко плакала - чи нагромадила багато горя. «Ми егоїстичні. І я такий самий, як усі». Вона опустила голову йому на груди, і він обійняв її.


"Це не твоя провина. Ні чия вина. Людина тимчасово вийшла з-під контролю. Коли ви з'являєтеся, як мухи, і боретеся за їжу, як зграя голодуючих собак, маючи тільки одну маленьку кісточку на всіх, у вас мало часу для чесності… і справедливості… і доброти… і кохання. Але якщо кожен із нас зробить те, що може..."


«Мій гуру говорить те саме, але вважає, що все це зумовлено».


"Ваш гуру працює?"


"О ні. Він такий святий. Це велика честь для нього.


«Як можна говорити про справедливість, якщо інші пітніють замість їжі, яку ви їсте? Це чесно? Це здається недобрим для тих, хто потіє».


Вона тихенько схлипнула. Ти такий практичний.


"Я не хочу засмучуватися


Ти. - Він підняв її підборіддя. - Досить серйозних розмов. Ви самі вирішили, чи ви хочете нам допомогти. Ти надто гарна, щоб сумувати у цей час ночі». Він поцілував її, і схожа на колиску вітальня нахилилася, коли він витягнув частину своєї ваги, несучи її із собою. Він виявив, що її губи були як у Тали, хтива і рясна, але з двох - ах, - подумав він, - зрілості ніщо не замінить. Він відмовився додати – досвід. Вона не виявила ніякої сором'язливості чи хибної скромності; ніякі хитрощі, які, на думку дилетанта, не допомагають пристрасті, а лише відволікають її. Вона методично роздяглася з нього, скинувши свою власну золоту сукню однією блискавкою, знизавши плечима і повернувшись. Вона вивчала його темну кремову шкіру на тлі своєї власної, рефлексивно перевірила його великі м'язи рук, оглянула його долоні, цілувала кожен з його пальців і робила хитрі візерунки своїми руками, щоб його губи торкалися.


Він знайшов її тіло в реальності теплої плоті навіть більш збуджуючим, ніж обіцянка на портретах або м'який тиск, коли вони танцювали. У м'якому світлі багата какао її шкіра виглядала чудово бездоганно, за винятком однієї темної родимки розміром з мускатний горіх на правій сідниці. Вигини її стегон були чистим мистецтвом, а її груди, як у Тали та багатьох жінок, яких він бачив на цих чарівних островах, були візуальною насолодою, а також спалахнули почуття, коли ви їх пестили або цілували. Вони були великими, можливо 38C, але настільки пружними, ідеально розміщеними та підтримуючими м'язи, що ви не помітили розміру, ви просто втягували повітря коротким ковтком.


Він прошепотів у темне ароматне волосся: «Не дивно, що ти найпопулярніша модель. Ти чудова".


«Я маю їх зменшити». Її діяльність здивувала його. На щастя, для мене тут фаворитами є повні жінки. Але коли я бачу Твіггі та деяких ваших нью-йоркських моделей, я турбуюся. Стилі можуть змінитись».


Нік усміхнувся, гадаючи, який чоловік міг би поміняти м'які вигини, притиснуті до нього, на худорлявого, щоб знайти його в ліжку, доведеться обмацувати.


"Чому ти смієшся?"


«Все піде в інший бік, люба. Незабаром будуть зручні дівчата з вигинами».


"Ти впевнений?"


«Майже. Я перевірю це наступного разу, коли буду в Нью-Йорку чи Парижі».


"Сподіваюся, що це так." Вона погладила його твердий живіт тильною стороною своїх довгих нігтів, поклавши голову йому під підборіддя. «Ти такий великий, Ал. І сильний. У тебе багато дівчат в Америці?


"Я знаю деяких, але я не прив'язаний, якщо ви це маєте на увазі".


Вона цілувала його груди, малювала на ній візерунки язиком. «О, у тебе все ще є сіль. Почекай…» Вона підійшла до туалетного столика і принесла невелику коричневу пляшку, схожу на римську скриньку. "Масло. Це називається Помічник кохання. Хіба це не описове ім'я?


Вона потерла його, ковзний стимул її долонь викликав дражливі відчуття. Він розважався, намагаючись контролювати свою шкіру йоги, наказуючи їй не зважати на ніжні руки. Це не спрацювало. Ось вам і Йога проти сексу. Вона ретельно масажувала його, покриваючи кожен квадратний сантиметр його плоті, яка почала нетерпляче тремтіти при наближенні її пальців. Вона досліджувала і змастила його вуха з тонкою артистичністю, перевернула його, і він задоволено потягнувся, коли метелики стукали по ньому з п'ят на голову. Коли маленькі мерехтливі пальці вдруге обвилися навколо його стегон, він відмовився контролювати. Він зняв пляшку, яку вона притулила до нього, і поставив її на підлогу. Він розправив її на шезлонгу своїми сильними руками.


Вона зітхнула, коли його руки та губи ковзнули по ній. "МММ це добре".


Він підніс до неї своє обличчя. Темні очі світилися, як дві калюжі, поцятковані місячним світлом. Він пробурмотів: Ви бачите, що ви зі мною зробили. Тепер моя черга. Чи можу я використовувати масло?»


"Так."


Він почував себе скульптором, якому дозволено досліджувати незрівнянні лінії справжньої грецької статуї руками та пальцями. Це була досконалість – це було справжнє мистецтво – з тією захоплюючою різницею, що Мата Насут був гаряче живим. Коли він зупинився, щоб поцілувати її, вона зраділа, стогначи, хмикнувши у відповідь на роздратування його губ та його рук. Коли його руки - які, як він першим визнає, були цілком досвідченими, - пестили ерогенні частини її прекрасного тіла, вона корчилася від задоволення, здригаючись від захоплення, тоді як його пальці затримувалися на чутливих ділянках.


Вона поклала йому руку на потилицю і притиснула його губи до своїх. «Бачиш? Готонг-роджонг. Повністю поділитися – повністю допомогти…» Вона потягла сильніше, і він виявив, що занурюється в палку, спекотну, гостро-гостру м'якість, коли розсунуті губи вітали його, коли жаркий язик наводив на роздуми в повільному ритмі. Її дихання було швидшим, ніж рухів, майже вогненним від інтенсивності. Рука на його голові сіпнулася з дивовижною силою і


другий її раптово потягнув за плече – наполегливо.


Він прийняв її наполегливі ривки і м'яко підійшов до її керівництва, насолоджуючись відчуттям проникнення в секретний, набридливий світ, де час був зупинений захопленням. Вони злилися в одну пульсуючу істоту, нерозлучну і тріумфуючу, насолоджуючись блаженною чуттєвою реальністю, створеною кожним для іншого. Немає необхідності в поспіху, немає необхідності планувати або докладати зусиль - ритм, коливання, маленькі повороти та спіральні рухи приходили та йшли, повторювалися, варіювалися та змінювалися з бездумною природністю. Його віскі палали, шлунок і кишечник напружувалися, ніби він був у ліфті, який різко впав – і знову впав – і знову, і знову.


Мата ахнула один раз, розтискаючи губи, і простогнала музичну фразу, яку він не міг зрозуміти, перш ніж вона знову зімкнулась у його губах. І знову його контроль зник – кому це потрібно? Як вона захопила його емоції руками на його шкірі, тепер вона огортала все його тіло та емоції, її палаючий запал став непереборним магнітом. Її нігті зімкнулися на його шкірі, легко, як кігті грайливого кошеня, і його пальці ніг зігнулися у відповідь - приємний співчутливий рух.


"Ага, тепер", - пробурмотіла вона, наче з його рота. "Ааа..."


"Так", - відповів він цілком охоче, - "так, так..."


* * *


Для Ніка наступні сім днів були розчаровуючими і захоплюючими з тих, що він коли-небудь знав. За винятком трьох коротких зустрічей із фотографами, Мата стала його постійним гідом та товаришем. Він не збирався марнувати час, але його пошуки потенційних клієнтів і контактів були схожі на танці в теплій цукровій ваті, і щоразу, коли він намагався зупинити когось, простягав йому прохолодний джин із тоніком.


Норденбос схвалив. "Ти вчишся. Продовжуй рухатися разом із цим натовпом, і рано чи пізно ти з чимось познайомишся. Якщо я отримаю звістку від мого заводу з лопонузіями, ми завжди зможемо злетіти туди».


Мата та Нік відвідали найкращі ресторани та клуби, відвідали дві вечірки, переглянули гру та футбольний матч. Він зафрахтував літак, і вони полетіли в Джокьякарту та Соло, відвідавши неймовірно чудове буддійське святилище у Боробудурі та храм Прамбани 9 століття. Вони пролітали пліч-о-пліч у кратерах з озерами різного кольору, ніби ви стояли над підносом художника і дивилися на його суміші.


Вони злетіли в Бандунг, обійшовши плато з його акуратними рисовими полями, лісами, хінними та чайними плантаціями. Він був здивований безмежною дружелюбністю сунданців, яскравими фарбами, музикою, миттєвим сміхом. Вони ночували в готелі «Савой Хоман», і він був вражений його чудовою якістю – або, можливо, присутність Мати висвітлила його враження рожевим світлом.


Для неї була чудова компанія. Вона гарно одягалася, поводилася бездоганно і, здавалося, знала все і всіх.


Тала жила в Джакарті, у Норденбосса, а Нік тримався подалі, гадаючи, яку історію Тала розповіла Адаму цього разу.


Але він добре використав її за її відсутності, теплим днем у басейні в Пунтжаку. Вранці він повів Мату в ботанічний сад у Богорі; тремтячі перед сотнями тисяч різновидів тропічної рослинності, вони гуляли разом, як давні коханці.


Після чудового обіду біля басейну він довго мовчав, поки Мата не сказала: «Милий, ти такий тихий. Про що ти думаєш?"


"Тала".


Він бачив, як блискучі темні очі скидають сонну замкнутість, розширюються та блищать. - Думаю, у Ганса все гаразд.


«Вона, мабуть, уже зібрала трохи інформації. У будь-якому випадку, мені потрібно досягти прогресу. Ця ідилія була дорогою, солодкою, але мені потрібна допомога».


«Почекай. Час принесе тобі те, що ти…»


Він нахилився до її шезлонгу і закрив чудові губи своїми власними. Коли він відсторонився, він сказав: «Терпіння та перетасуйте карти, га? Певною мірою все гаразд. Але я не можу дозволити ворогові робити всі кроки. Коли ми повернемося до міста, я маю залишити вас на кілька днів. Ви можете надолужити втрачене про призначені зустрічі.


Пухкі губи відкрилися, закрилися. "Поки ти наздоженеш Талу?"


"Я побачу її".


"Як мило."


«Можливо, вона зможе допомогти мені. Дві голови краще, ніж одна і таке інше».


По дорозі назад у Джакарту Мата мовчала. Коли вони наблизилися до її будинку, в сутінках, що швидко падають, вона сказала: «Дай мені спробувати».


Він уклав її руку. "Будь ласка. Лопонусіас та інші?"


«Так. Можливо, я зможу чомусь навчитись».


У прохолодній, тепер уже знайомій тропічній вітальні він змішав віскі з газованими напоями, а коли вона повернулася після розмови зі слугами, він сказав: «Спробуйте зараз».


"Зараз же?"


"Ось і телефон. Мила,


Я тобі довіряю. Не кажи мені, що не можеш. Зі своїми друзями та знайомими..."


Наче загіпнотизована, вона сіла й узяла апарат.


Він приготував ще один напій, перш ніж вона завершила серію дзвінків, у тому числі млявих і швидких розмов індонезійською та голландською мовами, жоден з яких він не розумів. Поклавши трубку на місце і взявши наповнену склянку, вона на мить опустила голову і тихо заговорила. «Через чотири чи п'ять днів. У Лопонусіас. Вони всі їдуть туди, і це може означати лише те, що вони мають заплатити».


"Вони всі? Вони хто?"


«Сім'я Лопонусіасів. Вона велика. Багата».


"Є в ньому політики чи генерали?"


Ні. Вони всі у бізнесі. Великий бізнес. Генерали одержують від них гроші».


"Куди?"


«Звичайно, у головному володінні Лопонусія. Суматрі».


"Ви думаєте, що Юда має з'явитися?"


Я не знаю ". Вона підвела очі і побачила, що він насупився. «Так, так, що це ще могло бути? »


"Юда тримає одного з дітей?"


"Так." Вона проковтнула частину свого напою.


"Як його звати?"


«Амір. Він ходив до школи. Він зник, коли був у Бомбеї. Вони зробили велику помилку. Він їхав під іншим ім'ям, і вони змусили його зупинитися у якихось справах, а потім… він зник доти, доки…»


"Доти?"


Вона так тихо говорила, що він майже не чув. «Поки що не попросили грошей за нього».


Нік не сказав, що вона мала знати дещо з цього весь час. Він сказав: Їх просили про інше?


"Так." Швидке питання спіймало її. Вона зрозуміла, в чому зізналася, і подивилася поглядом переляканого оленя.


"Як що?"


"Я думаю ... вони допомагають китайцям".


«Не місцевим китайцям…»


"Трохи."


«Але й інші також. Може, на кораблях? У них є доки?


"Так."


Звісно, подумав він, як логічно! Яванське море велике, але дрібне, і тепер це пастка для підводних човнів, коли пошукові пристрої працюють точно. Але ж північна Суматра? Ідеально підходить для надводних або підводних суден, що спускаються з Південно-Китайського моря.


Він обійняв її. "Дякую любий. Коли дізнаєшся більше, скажи мені. Це не дарма. Мені доведеться заплатити за інформацію». Він сказав напів-брехню. «З таким самим успіхом можна колекціонувати, і це справді патріотичний вчинок».


Вона розплакалася. "Ах, жінки", - подумав він. Вона плакала, бо він залучив її проти її намірів, чи тому що він приніс гроші? Відступати було пізно. "Триста доларів США кожні два тижні", - сказав він. "Вони дозволять мені заплатити стільки за інформацію". Він запитував, наскільки практичною вона стала б, якби знала, що він може дозволити в тридцять разів більше суми в крайньому випадку - більше після розмови з Хоуком.


Ридання вщухли. Він знову поцілував її, зітхнув і підвівся. "Мені потрібно трохи погуляти".


Вона виглядала сумно, сльози блищали на високих пухких щоках; прекрасніше, ніж будь-коли у розпачі. Він швидко додав: «Просто у справі. Повернусь близько десяти. Перекусимо пізно».


Абу відвіз його до Норденбоса. Ганс, Тала і Ган Бік сиділи на подушках навколо японської кухонної плити, Ганс веселився в білому фартуху і нахиленому кухарському капелюсі. Він був схожий на Санта-Клауса у білому. «Привіт, Ал. Не можу припинити готувати. Сядь і приготуйся до справжньої їжі».


Довгий низький стіл ліворуч від Ганса був забитий тарілками; їхній вміст виглядав і пахло апетитно. Коричнева дівчина принесла йому велику глибоку страву. "Не надто багато для мене", - сказав Нік. «Я не дуже голодний».


«Чекай, поки спробуєш», - відповів Ганс, засинаючи блюдо коричневим рисом. «Я поєдную найкраще з індонезійської та східної кухні».


Страви почали кружляти по столу – краби та риба в ароматних соусах, каррі, овочі, пряні фрукти. Нік узяв невеликий зразок кожного, але насип рису швидко зник під ласощами.


Тала сказала: «Я довго чекала на можливість поговорити з тобою, Ал».


"Про Лопонусія?"


Вона виглядала здивованою. "Так."


"Коли це?"


«Через чотири дні».


Ханс сповільнився з великою срібною ложкою у повітрі, потім посміхнувся, сунувши її в креветок з червоними прянощами. «Я думаю, що Ал вже має зачіпку».


«У мене була ідея, – сказав Нік.


Ган Бік виглядав серйозним та рішучим. "Що ви можете зробити? Лопонусіас вас не зустрінуть. Я навіть не піду туди без запрошення. Адам був ввічливий, тому що ви повернули Талу, але Сіау Лопонусіас - ну, ви б сказали англійською - твердий.


"Він просто не прийме нашу допомогу, га?" - Запитав Нік.


Ні. Як і решта, він вирішив піти з ними. Плати та чекай».


І допомагає.


він Червоний Китаєць, коли йому потрібно, га? Може, він справді симпатизує Пекіну».


"О ні." Ган Бік був категоричним. «Він неймовірно багатий. Йому нема чого від цього виграти. Він втратить усе».


"Багаті люди і раніше співпрацювали з Китаєм".


"Не Шіау", - м'яко сказала Тала. "Я знаю його добре."


Нік подивився на Ган Біка. Хочеш піти з нами? Можливо, буде тяжко».


«Якби все стало так брутально, ми вбили б усіх бандитів, я був би щасливий. Але я не можу". Ган Бік насупився. "Я зробив те, для чого мене сюди послав мій батько - у справах - і він наказав мені повернутися вранці".


"Хіба ти не можеш вибачитись?"


"Ви зустріли мого батька".


«Так. Я розумію, про що ви.


Тала сказала: "Я піду з тобою".


Нік похитав головою. "Цього разу не вечірка для дівчини".


«Я тобі знадоблюсь. Зі мною ти зможеш потрапити у власність. Без мене тебе зупинять за десять миль звідси».


Нік подивився на Ганса – здивовано та запитливо. Ганс зачекав, поки покоївка піде. «Тала права. Вам доведеться прорватись через приватну армію на невідомій території. І на пересіченій місцевості».


"Приватна армія?"


Ганс кивнув головою. «Не гарною формою. Постійним гравцям це не сподобається. Але ефективніше, ніж постійним».


«Це гарна установка. Ми пробиваємося через наших друзів, щоб дістатися наших ворогів».


"Передумали брати Талу?"


Нік кивнув, і гарні риси Тали прояснилися. "Так, нам знадобиться вся допомога, яку ми можемо отримати".


* * *


За триста миль на північний північний захід дивний корабель плавно розтинав довгі лілові хвилі Яванського моря. У нього були дві високі щогли з великою бизань-щоглою, виставленої попереду керма, і обидві були обладнані марселями. Навіть старим морякам довелося б ще раз подивитись, перш ніж сказати: "Схоже на шхуну, але це кеч Portagee, розумієте?"


Ви повинні пробачити старому моряку за те, що він наполовину помилявся. Oporto міг зійти за кеч Portagee, зручного торговця, легко маневреного у тісноті; через годину її можна перетворити на прау, батаку із Сурабаджі; і ще за тридцять хвилин ви б моргнули, якби знову підняли бінокль і побачили високий ніс, нависаючий форштевень і дивні чотирикутні вітрила. Вітайте її, і вам скажуть, що вона – джонка Вітер із Кілунга на Тайвані.


Вам можуть сказати щось із цього, залежно від того, як вона була замаскована, або вас може викинути з води громом несподіваної вогневої потужності її 40-міліметрової гармати та двох 20-міліметрових гармат. Встановлені на міделі вони мали поле вогню по 140 градусів по обидва боки; на її носовій та кормовій безвідкатних гарматах нові російські зразки із зручними саморобними кріпленнями заповнили прогалини.


Вона добре керувала будь-яким зі своїх вітрил - або могла б зробити одинадцять вузлів на своїх шведських дизелях, що нічого не підозрюють. Це був напрочуд чудовий Q-корабель, побудований у Порт-Артурі на китайські засоби для людини на ім'я Іуда. Її будівництвом керували Генріх Мюллер та військово-морський архітектор Бертольд Гейч, але саме Іуда отримав фінансування з Пекіна.


Прекрасний корабель у мирному морі – з учнем диявола у ролі господаря.


Під жовтувато-коричневим навісом на кормі розвалився чоловік на ім'я Юда, насолоджуючись легким бавовняним бризом з Генріхом Мюллером, Бертом Гейчем і дивним хлопцем із гірким обличчям із Мінданао на ім'я Ніф. Якби ви побачили цю групу і дізналися щось про їхню індивідуальну історію, ви втекли б, вирветесь або схопите зброю і напали б на них, залежно від обставин і вашого власного минулого.


Розвалившись у шезлонгу, Юда виглядав здоровим і засмаглим; на ньому був гачок зі шкіри та нікелю замість відсутньої руки, його кінцівки були вкриті шрамами, а одна сторона його обличчя залишилася викривленою через жахливу рану.


Коли він годував шматочками банана улюбленого шимпанзе, прив'язаного до його стільця ланцюгом, він виглядав як добродушний ветеран напівзабутих воєн, бульдог зі шрамами, все ще придатний для ями в крайньому випадку. Ті, хто знав про нього більше, могли виправити цю думку. Іуда був наділений блискучим розумом і психікою шаленої ласки. Його монументальне его було настільки чистим егоїзмом, що для Юди у світі була лише одна людина - він сам. Його ніжність до шимпанзе триватиме лише доти, доки він почуватиметься задоволеним. Коли тварина переставала йому подобатися, він викидав її за борт або розрізав навпіл - і пояснював свої дії спотвореною логікою. Його ставлення до людей було таким самим. Навіть Мюллер, Гейч та Найф не знали справжньої глибини його зла. Вони вижили, бо служили.


Мюллер і Гейч були людьми, наділеними знаннями та позбавленими розуму. У них не було уяви, крім


у їхніх технічних спеціальностях – які були величезні – і, отже, не звертали уваги на інших. Вони не могли уявити нічого іншого, крім свого власного.


Найф був дитиною у чоловічому тілі. Він убивав по команді з порожнім розумом дитину, яка захоплюється зручною іграшкою, щоб отримати цукерку. Він сидів на палубі в кількох ярдах попереду інших, кидаючи збалансовані метальні ножі в шматок м'якого дерева площею квадратний фут, що висить на страховій шпильці за двадцять футів від нього. Він кидав іспанський ніж зверху. Леза врізалися в дерево з силою і точністю, і білі зуби Найфа щоразу спалахували із захопленим дитячим хихиканням.


Такий піратський корабель з командувачем демоном та його демонічними товаришами міг бути укомплектований дикунами, але Юда був надто проникливий для цього.


Як вербувальник та експлуататор людей він навряд чи мав рівних у світі. Його чотирнадцять моряків, суміш європейців та азіатів, і майже всі вони були молодими, були набрані з вершини мандрівних найманців по всьому світу. Психіатр назвав би їх шаленими злочинцями, щоб їх ув'язнили для наукового вивчення. Капо мафії цінував би їх і благословив день, коли він їх знайшов. Юда організував з них військово-морську банду, і вони діяли як карибські пірати. Звичайно, Іуда дотримуватиметься угоди з ними, поки вона служить його меті. Того дня, коли цього не станеться, він уб'є їх усіх якомога ефективніше.


Юда кинув мавпі останній шматок банана, закульгав до поручня і натиснув червону кнопку. По всьому кораблю загули гудки - не гуркіт звичайних корабельних бойових гонгів, а вібрато гримучих змій, що насторожує. Корабель ожив.


Гейч скочив по трапі на корму, Мюллер зник через люк у машинне відділення. Моряки сміли навіси, шезлонги, столи та склянки. Дерев'яні опалубки рейок нахилилися назовні і перекинулися на гуркітливих петлях, фальшивий будиночок на носі з пластиковими вікнами перетворився на акуратний квадрат.


20мм. гармати видавали металевий брязкіт, що зводяться потужними ударами рукояток. 40мм. брязкали за його тканинними екранами, які можна було скинути за секунди по команді.


Пірати лежали, сховавшись за черпаками над ним, показуючи рівно чотири дюйми своїх безвідкатних рушниць. Дизелі гарчали під час запуску і на холостому ходу.


Юда глянув на годинник і помахав Гейчу. «Дуже добре, Берте. Одна хвилина сорок сім секунд у мене виходить».


"Джа." Гейч вирахував це за п'ятдесят дві хвилини, але з Юдою не сперечався через дрібниці.


«Передай слово. Три пляшки пива для всіх за обідом.». Він потягнувся до червоної кнопки і змусив гримучих змій задзижчати чотири рази.


Юда спустився в люк, рухаючись сходами з більшою спритністю, ніж палубою, використовуючи одну руку, як мавпа. Дизелі перестали муркотіти. Він зустрів Мюллера біля сходів у машинному відділенні. «Дуже добре на палубі, Хайне. Тут?


"Добре. Редер схвалив би».


Іуда придушив усмішку. Мюллер знімав блискуче пальто та парадний капелюх британського лінійного офіцера 19 століття. Він зняв їх і обережно повісив у шафці всередині дверей своєї каюти. Юда сказав: "Вони надихнули тебе, га?"


«Ja. Якби у нас був Нельсон чи фон Мольтке чи фон Будденброк, світ був би нашим сьогодні».


Юда поплескав його по плечу. Є ще надія. Збережіть цю форму. Ходімо…» Вони пройшли вперед і вниз на одну палубу. Матрос з пістолетом підвівся зі стільця в трапі на форпіку. Юда вказав на двері. Матрос відімкнув ключем із зв'язки, що висіла на кільці. Зазирнули Юда та Мюллер; Юда клацнув вимикачем біля дверей.


На ліжку лежала постать дівчини; її голова, вкрита кольоровим шарфом, була повернута до стіни. Юда сказав: «Все гаразд, Тала?»


Відповідь була короткою. - "Так."


"Чи не хочете приєднатися до нас на палубі?"


"Ні."


Юда посміхнувся, вимкнув світло і жестом наказав матросу замкнути двері. «Вона робить зарядку раз на день, але це все. Вона ніколи не хотіла нашої компанії».


-Мюллер тихо сказав. "Може, нам варто витягнути її за волосся".


«Усього доброго, - промуркотів Юда. «А ось і хлопчики. Я знаю, що вам краще на них подивитися. Він зупинився перед каютою, в якій не було дверей, тільки ґрати з синьої сталі. У ньому було вісім ліжок, покладених біля перебирання, як на старих підводних човнах, і п'ять пасажирів. Чотири були індонезійцями, один китаєць.


Вони похмуро глянули на Юду та Мюллера. Стрункий юнак з настороженими непокірними очима, що грав у шахи, підвівся і зробив два кроки, щоб дістатися до прутів.


"Коли ми виберемося з цього хотбоксу?"


«Вентиляційна система працює», - відповів Іуда безпристрасним тоном, його слова вимовлялися з повільною ясністю, як у того, хто любить демонструвати логіку менш мудрим. "Тобі не набагато тепліше, ніж на палубі".


«Чортово спекотно».


«Ти відчуваєш це через нудьгу. Розчарування. Наберися терпіння, Аміре. За кілька днів ми відвідаємо твою сім'ю. Потім ми знову повернемося на острів, де ти зможеш насолодитися волею. Це станеться, якщо ти будеш добрим хлопчиком. В іншому випадку... - Він сумно похитав головою з виразом доброго, але суворого дядька. "Мені доведеться передати вас Генріху".


«Будь ласка, не роби цього», - сказав парубок на ім'я Амір. Інші ув'язнені раптово стали уважними, як школярі, які чекають на завдання вчителя. "Ви знаєте, що ми співпрацювали".


Юду вони не обдурили, але Мюллер насолоджувався тим, що він вважав повагою до влади. Юда м'яко запитав: «Ви готові співпрацювати лише тому, що ми маємо зброю. Але, звичайно, ми не завдамо вам шкоди, якщо в цьому немає потреби. Ви – цінні маленькі заручники. І, можливо, незабаром ваші сім'ї заплатять достатньо, щоб ви пішли додому."


"Я сподіваюся на це", - чемно прийняв Амір. «Але пам'ятай – тільки не Мюллер. Він одягне свій матроський костюм і випоре одного з нас, а потім увійде до своєї каюти і…»


"Свиня!" - заревів Мюллер. Він вилаявся і спробував відібрати ключі у охоронця. Його клятви були заглушені сміхом ув'язнених. Амір упав на ліжко і весело покотився. Іуда схопив Мюллера за руку. «Приходьте – вони вас дражнять».


Вони досягли палуби, і Мюллер пробурмотів: «Коричневі мавпи. Я хотів би зняти шкуру з усіх їхніх спин».


«Колись… колись», - заспокоював Іуда. «Ти, мабуть, змусиш їх усіх утилізувати. Після того, як ми вичавимо з гри все, що зможемо. І в мене буде кілька хороших прощальних вечірок із Талою». Він облизав губи. Вони були в морі п'ять днів і ці тропіки, здавалося, підтримували чоловіче лібідо. Він майже міг зрозуміти, що відчував Мюллер.


"Ми можемо почати прямо зараз", - запропонував Мюллер. «Ми не сумуватимемо за Талею і одним хлопчиком…»


«Ні-ні, старий друже. Терпіння. Чутки можуть якось вирватися назовні. Сім'ї платять і роблять те, що говоримо для Пекіна, тільки тому, що вони нам довіряють». Він почав сміятися, знущальним сміхом. Мюллер хихикнув, засміявся, а потім почав плескати себе по стегні в такт іронічному кудахтанню, що злітав з його тонких губ.


«Вони нам довіряють. Ах так, вони нам довіряють! Коли вони досягли пояса, де знову було закріплено навіс, їм довелося витерти очі.


Іуда зітхнувши розтягнувся на шезлонгу. «Завтра ми зробимо зупинку у Белені. Потім до місця Лопонусіасу. Подорож прибуткова».


"Двісті сорок тисяч доларів США" Мюллер цокнув язиком, ніби мав чудовий смак у роті. «Шістнадцятого числа ми зустрічаємося з корветом та підводним човном. Скільки ми маємо дати їм цього разу?»


«Давайте будемо щедрими. Один повний платіж. Вісімдесят тисяч. Якщо до них доходять чутки, вони відповідатимуть сумі».


"Два для нас і один для них". Мюллер посміхнувся. "Відмінні шанси".


"Бувай. Коли гра закінчиться, ми заберемо все».


"А що щодо нового агента ЦРУ, Барда?"


«Він все ще цікавиться нами. Ми маємо бути його метою. Він пішов від Махмуров до Норденбоса і Маті Насуту. Я впевнений, що ми зустрінемося з ним особисто у селі Лопонусіас».


"Як мило."


«Так. І якщо ми зможемо – треба зробити так, щоб це виглядало випадковим. Логічно, розумієте».


«Звичайно, старий друже. Випадково».


Вони дивилися один на одного з ніжністю і посміхалися, як досвідчені канібали, що смакують спогади у роті.


Розділ 5


Ганс Норденбосс був чудовим кухарем. Нік з'їв занадто багато, сподіваючись, що його апетит повернеться на той час, коли він приєднається до Маті. Коли він був наодинці з Гансом протягом кількох хвилин у своєму кабінеті, він сказав: «Припустимо, ми поїдемо післязавтра до Лопонусія - це дасть нам час, щоб увійти, скласти плани, організувати дії, якщо ми не отримаємо співпраці. ? "


«Нам треба їхати десять годин. Злітно-посадкова смуга знаходиться за п'ятдесят миль від маєтку. Дороги чесні. І не плануйте жодної співпраці. Сіаув – це непросто».


"Як щодо ваших зв'язків там?"


«Одна людина мертва. Інший зник. Може, вони надто відкрито витратили гроші, які я їм заплатив, не знаю».


«Давайте не розповідатимемо Ган Біку більше, ніж потрібно».


"Звичайно, ні, хоча я думаю, що хлопчик на рівні".


"Чи достатньо розумний полковник Судірмат, щоб накачати його?"


«Ти маєш на увазі, що дитина нас продасть? Ні, я поставив би проти цього».


«Чи ми отримаємо допомогу, якщо вона нам знадобиться? У Юди чи шантажистів може бути своя власна армія».


Норденбос похмуро похитав головою. «Регулярну армію можна купити за копійки. Шяув ворожий, ми можемо використовувати його людей».


"Міліція? Поліція?"


"Забудь про це. Підкуп, обман. І мови, які базікають за гроші, заплачені будь-ким».


"Довгі шанси, Ганс".


Присмаковий агент усміхнувся, як геніальний релігійний діяч, що дарує благословення. Він тримав багато прикрашену раковину своїми м'якими, оманливо сильними пальцями. «Але робота така цікава. Подивися – складна – Природа проводить трильйони експериментів та посміюється над нашими комп'ютерами. Ми маленькі люди. Примітивні зловмисники. Прибульці на нашому власному грудку бруду».


Нік уже проходив подібні діалоги з Норденбосом раніше. Він погоджувався терплячими фразами. «Робота цікава. І похорон безкоштовний, якщо буде знайдено якісь тіла. Людина – це рак на планеті. У нас із вами попереду обов'язки. А як щодо зброї?»


«Борг? Цінне слово для нас, тому що ми зумовлені». Ганс зітхнув, відклав раковину і показав іншу. «Зобов'язання – відповідальність. Я знаю вашу класифікацію, Ніколас. Ви коли-небудь читали історію про ката Нерона, Хорусе? Він нарешті…»


"Чи можемо ми запакувати у валізу шприц для змащення?"


"Не рекомендується. Ви можете сховати пару пістолетів чи кілька гранат під одягом. Покладіть зверху кілька великих рупій, і якщо наш багаж буде оглянуто, ви вкажете на рупії, коли валіза буде відкрита, і, швидше за все, хлопець далі не подивиться".


"То чому б не розпорошити те саме?"


"Занадто великий і занадто цінний. Це питання ступеня. Хабар стоїть більше, ніж схопити людину з пістолетом, але людина з автоматом може дорого коштувати - або ви вб'єте його, пограбуйте і продасте пістолет. Також."


"Чарівно". Нік зітхнув. "Ми працюватимемо з тим, що можемо.


Норденбосс подарував йому голландську сигару. «Пам'ятайте про нову тактику - ви отримуєте зброю від ворога. Він найдешевший і найближчий джерело постачання».


"Я прочитав книгу".


«Іноді в цих азіатських країнах, і особливо тут, почуваєшся так, ніби загубишся у натовпі людей. Тут нема орієнтирів. Ти пробираєшся крізь них у тому чи іншому напрямку, але це схоже на втрату в лісі. Раптом ви бачите одні й ті самі обличчя і розумієте, що блукає безцільно. Ви бажаєте, щоб у вас був компас. Ви думаєте, що ви просто ще одне обличчя в натовпі, але потім ви бачите вираз і обличчя жахливої ворожості. Ненависть! Ти блукаєш, і в очі впадає ще один погляд. Вбивча ворожість! Норденбос акуратно поклав раковину на місце, зачинив чемодан і попрямував до дверей у вітальню. «Це нове відчуття для тебе. Ти розумієш, як помилявся ...»


"Я починаю помічати", - сказав Нік. Він пішов за Гансом назад до інших і побажав добраніч.


Перед тим, як вийти з дому, він прослизнув у свою кімнату і відкрив пакет, який був запакований у його багажі. У ньому було шість брусків зеленого мила, що випромінює чудовий запах, і три баночки аерозольного крему для гоління.


Зелені коржики насправді були пластичною вибухівкою. Нік носив із собою запалювальні ковпачки як стандартні частини ручок у своєму письмовому футлярі. Вибухи утворювалися шляхом скручування його спеціальних очисників труб.


Але найбільше йому сподобалися банки крему для гоління. Вони були ще одним винаходом Стюарта, генія зброї AX. Вони вистрілювали рожевим потоком приблизно на тридцять футів, перш ніж він перетворився на бризки, які затикали рота і виводили з ладу супротивника за п'ять секунд і вирубали його за десять. Якби ви могли піднести спрей йому до очей, він би миттєво осліп. Як показали тести, всі ефекти були тимчасовими. Стюарт сказав: «Поліція має аналогічний пристрій під назвою Клуб. Я називаю це AX».


Нік упакував їм кілька предметів одягу в ящик для відправки. Небагато проти приватних армій, але коли ви збираєтеся зійтися з великим натовпом, ви берете будь-яку зброю, яка у вас є.


Коли він сказав Маті, що його не буде в місті на кілька днів, вона дуже добре знала, куди він прямує. «Не йди, – сказала вона. "Ти не повернешся".


"Звичайно, повернуся", - прошепотів він. Їх обіймали у вітальні в м'якій напівтемряві патіо.


Вона розстебнула його спортивну сорочку, і її язик знайшов місце біля його серця. Він почав лоскотати її ліве вухо. З моменту його першого знайомства з «Помічником кохання» вони витратили дві пляшки, вдосконалюючи свої здібності у досягненні один для одного більшого і захоплюючого задоволення.


Ось вона розслабилася, коли її тремтячі пальці рухалися у вже знайомих і завжди прекрасніших ритмах. Він сказав: "Ви затримаєте мене - але тільки на півтори години ..."


"Все, що в мене є, моя люба", - пробурмотіла вона йому в груди.


Він вирішив, що це було найвище досягнення - пульсуючий ритм, так майстерно синхронізований, вигини та спіралі, бенгальські вогні на його скронях, ліфт то падаючий, то падаючий.


І він знав, що для неї така ж сильна ніжна дія, тому що, коли вона лежала м'яка, повна і важко дихаючи, вона нічого не приховувала, і темні очі світилися широко і туманними, коли вона видихала слова, які він ледве вловив: « О, моя людина - повернися - о, мій чоловік ..."


Коли вони разом приймали душ, вона сказала спокійніше: «Ви думаєте, що з вами нічого не може статися, бо за вами коштують гроші та влада».


"Зовсім ні. Але хто захоче завдати мені шкоди?»


Вона видала звук огиди. «Великий секрет ЦРУ. Усі дивляться, як ти спотикаєшся».


"Я не думав, що це так ясно видно". Він приховав усмішку. «Я вважаю, що я любитель у роботі, де в них має бути професіонал».


«Не стільки тебе, люба - але те, що я бачив і чув…»


Нік потер обличчя величезним рушником. Нехай велика компанія бере кредити, доки вони зберуть левову частку цегли. Чи це довело проникливу ефективність Девіда Хока з його подразливою наполегливістю в деталях безпеки? Нік часто думав, що Хоук виставляє людину в позу агента однієї із 27 інших секретних служб США! Нік одного разу отримав медаль від турецького уряду, вигравіювану на імені, яке він використав у цій справі – пан Горацій М. Норткот із ФБР США.


Мата пригорнулася до нього, поцілувала щоку. «Залишися тут. Мені буде так самотньо».


Від неї пахло чудово, очищеною, ароматизованою та порошковою. Він обійняв її. «Я їду о восьмій ранку. Ви можете закінчити ці картини для мене у Йозефа Далама. Надішліть їх до Нью-Йорка. А поки що мій милий...»


Він підняв її і легенько відніс назад у внутрішній дворик, де він так чудово займав її, що вона не мала часу турбуватися.


* * *


Нік був задоволений ефективністю, з якою Норденбосс організував їхню поїздку. Він виявив хаос і фантастичні затримки, які були частиною індонезійських справ і чекав на них. Їх не було. Вони вилетіли на злітно-посадкову смугу на Суматрі у старому De Havilland, сіли до британського Ford і покотили північ через прибережні передгір'я.


Абу та Тала розмовляли різними мовами. Нік вивчив села, через які вони проїжджали, і зрозумів, чому в газеті Держдепартаменту сказано: на щастя, люди можуть існувати без грошей. Скрізь росли сільськогосподарські культури, а довкола будинків росли фруктові дерева.


"Деякі з цих маленьких будиночків виглядають зручними", - зауважив Нік.


"Ти б так не подумав, якби жив в одному", - сказав йому Норденбос. «Це інший спосіб життя. Ловити комах, яких ви зустрічаєте з ящірками завдовжки фут. Їх називають гекконами, тому що вони квакають геккона-геккона-геккона. Є павуки птахоїди більші за ваш кулак. Вони схожі на крабів. Великі чорні жуки можуть їсти зубну пасту прямо через тюбик і на десерт жувати палітурки книг”.


Нік зітхнув – розчарований. Рисові поля з терасами, схожі на гігантські сходи, акуратні села виглядали так привабливо. Тубільці здавалися чистими, за винятком деяких із чорними зубами, які плювали соком червоного бетеля.


День став спекотним. Коли вони їхали під високими деревами, їм здавалося, що вони проїжджають прохолодні тунелі, затінені зеленню, тоді дорога здавалася пеклом. Вони зупинилися біля блокпоста, де під солом'яними дахами на стовпах розвалилися з десяток солдатів. Абу швидко заговорив на діалекті, якого Нік не зрозумів. Норденбос виліз із машини й увійшов у хатину з невисоким лейтенантом, одразу повернувся, і вони поїхали далі. "Кілька рупій", - сказав він. «Це був останній регулярний армійський пост. Наступними ми побачимо людей Сіау».


"Чому блокпост?"


«Щоб зупинити бандитів. Заколотників. Підозрілих мандрівників. Це справді нісенітниця. Будь-хто, хто може заплатити, може пройти».


Вони підійшли до міста, що складається з більших і міцніших будівель. Інший контрольний пункт на найближчому в'їзді до міста відзначений кольоровим жердином, опущеним через дорогу. «Найпівденніше село Шяува», - сказав Норденбосс. «Ми приблизно за п'ятнадцять миль від його будинку».


Абу в'їхав у натовп. З невеликої будівлі вийшли троє чоловіків у похмурій зеленій формі. Той, хто був у сержантських нашивках, дізнався про Норденбосса. «Привіт», - сказав він голландською з широкою посмішкою. «Ви зупиніться тут».


"Звісно". Ганс вибрався з машини. «Давай, Нік, Тала. Протягніть ноги. Привіт Кріс. Нам потрібно зустрітися із Сіау у важливій справі».


Зуби сержанта виблискували білим, не заплямованим бетелем. «Ви зупиніться тут. Накази Ви маєте повернутися».


Нік пішов за своїм кремезним товаришем у будівлю. Було прохолодно та темно. Штанги шлагбауму повільно оберталися, що рухалися мотузками, які йшли в стіни. Норденбос вручив сержанту невеликий конверт. Чоловік зазирнув у неї, потім повільно і з жалем поклав на стіл. "Я не можу", - сумно сказав він. «Містер Лопонусіас був такий визначений. Особливо щодо вас та будь-якого з ваших друзів, містере Норденбосс».


Нік почув бурмотіння Норденбоса: "Я можу зробити трохи".


"Ні, це так сумно".


Ганс повернувся до Ніка і швидко сказав англійською. "Він має на увазі це".


"Чи можемо ми повернутися назад і витягнути вертушку?"


«Якщо ви вважаєте, що зможете пройти через десятки лінійних покровителів. Я не ставитиму на виграш у ярдах».


Нік спохмурнів. Заблукав у натовпі без компасу. Тала сказала: Дай мені поговорити з Сіау. Можливо, я можу допомогти». Норденбос кивнув головою. «Це така сама хороша спроба. Добре, містере Бард?»


"Спробуй."


Сержант заперечив, що він не наважився зателефонувати до Сіау, поки Ханс не жестом попросив його забрати конверт. За хвилину він простяг Талі телефон. Норденбосс інтерпретував, як вона розмовляла з невидимим володарем Лопонусіасом.


«… Вона каже «так», це справді Тала Мачмур. Хіба він не впізнає її голосу? Вона каже «ні», вона не може сказати йому про це по телефону. Вона має його побачити. Це просто - хоч би що це було. Вона хоче побачити його. - З друзями - всього на кілька хвилин ... »


Тала продовжила говорити, усміхнулася, потім простягла сержанту інструмент. Він отримав кілька вказівок і відповів із великою повагою.


Кріс, сержант, наказав одному зі своїх людей, який разом з ними забрався в машину. Ганс сказав: «Молодець, Тала. Я не знав, що ти маєш такий переконливий секрет».


Вона обдарувала його своєю гарною усмішкою. "Ми старі друзі".


Більше вона нічого не розповідала. Нік чудово знав, у чому секрет.


Вони проїхали краєм довгої овальної долини, протилежною стороною якої було море. Внизу з'явилася група будівель, а на березі були доки, склади та активність серед вантажівок та кораблів. «Країна Лопонусів», - сказав Ганс. «Його землі йдуть прямо в гори. Вони мають багато інших імен. Їхні сільськогосподарські продажі величезні, і у них є палець у нафті та багато нових заводів».


«І вони хотіли б їх зберегти. Можливо, це дасть нам важелі дії».


«Не розраховуйте на це. Вони бачили, як загарбники та політики приходять і йдуть».


Сяув Лопонусіас зустрів їх у компанії помічників та слуг на критій веранді розміром із баскетбольний майданчик. Це був пухкий чоловік із легкою усмішкою, яка, як можна здогадатися, нічого не означала. Його пухке смагляве обличчя було дивно тверде, підборіддя не відвисало, високі щоки нагадували боксерські рукавички на шість унцій. Він натрапив на поліровану підлогу і коротко обійняв Талу, а потім вивчив її з різних боків. "Це ти. Я не міг повірити. Ми чули – по-іншому». Він подивився на Ніка та Ганса і кивнув, коли Тала представила Ніка. "Ласкаво просимо. Мені шкода, що ви не можете залишитись надовго. Давайте вип'ємо чогось крутого».


Нік сів у велике бамбукове крісло і пив лимонад. Газони та чудовий ландшафт сягали 500 ярдів. На стоянці стояли дві вантажівки "Шевроле", блискучий "кадилак", пара новеньких "фольксвагенів", кілька британських автомобілів різних марок і джип радянського виробництва. Десяток людей або стояли на варті, або патрулювали. Одягнені вони були схожі, щоб бути солдатами, і всі були озброєні гвинтівками або поясними кобурами. У деяких було і те, й інше.


"... Передай свої найкращі побажання твоєму батькові", - почув він слова Сіау. «Я планую побачити його наступного місяця. Я лікую прямо у Фонг».


«Але ми б хотіли побачити твої прекрасні землі», - промуркотіла Тала. «Г-н Бард – імпортер. Він розмістив великі замовлення у Джакарті».


Пан Бард і Норденбос також є агентами Сполучених Штатів. Сіау посміхнувся. "Я теж дещо знаю, Тала".


Вона безпорадно глянула на Ганса та Ніка. Нік присунув свій стілець на кілька дюймів до них. «Містер Лопонусіас. Ми знаємо, що люди, які тримають вашого сина, незабаром прибудуть на своєму кораблі. Дозвольте нам допомогти вам. Повернути його. Зараз же".


Нічого не можна було прочитати по коричневих шишках з проникливими очима та усмішкою, але йому знадобилося багато часу, щоб відповісти. Це був добрий знак. Він думав.


Нарешті Сяув трохи заперечливо похитав головою. «Ви теж багато дізнаєтесь, містере Бард. Я не скажу, праві ви чи ні. Але ми не можемо скористатися вашою щедрою допомогою».


Ти кинеш м'ясо тигру і сподіваєшся, що він відмовиться від своєї видобутку і піде. Ти знаєш тигрів краще за мене. Як ти думаєш, це справді станеться?»


«А поки що – вивчаємо тварину».


«Ви слухаєте його брехню. Вам обіцяли, що після кількох виплат і за певних умов вашого сина буде повернено. Які гарантії у вас є?


"Якщо тигр не божевільний, йому вигідно стримати своє слово".


«Повірте, цей тигр божевільний. Божевільний, як людина».


Сіау моргнув. "Ви знаєте amok?"


“Не так добре, як ти. Можливо, ти розповіси мені про це. Як людина божеволіє до кривавого божевілля. Він знає лише вбивство. Ви не можете міркувати з ним, а тим більше довіряти йому».


Сіау занепокоївся. Він мав багато досвіду з малайським божевіллям, amok. Дике божевілля вбивати, колоти, різати - настільки жорстоке, що допомогло армії США прийняти рішення про прийняття Colt .45 на основі теорії, що велика куля має більшу зупиняючу силу. Нік знав, що чоловікам, які перебувають у божевільній агонії, все ще потрібно було кілька куль з великої автоматики, щоб зупинити їх. Незалежно від розміру вашої зброї вам все одно потрібно було класти кулі в потрібне місце.


"Це інше", - сказав нарешті Сіау. «Це – бізнесмени. Вони – не виходять із себе».


«Ці люди гірші. Тепер вони виходять із-під контролю. Перед обличчям п'ятидюймових снарядів та ядерних бомб. Як ви можете збожеволіти?»


"Я не зовсім розумію…"


"Можу я говорити вільно?" Нік вказав на решту чоловіків, які зібралися поруч із патріархом.


«Продовжуйте… продовжуйте. Усі вони мої родичі та друзі. У будь-якому випадку, більшість із них не розуміє англійської».


«Вас попросили допомогти Пекіну. Вони кажуть зовсім небагато. Можливо політично. Вас навіть могли попросити допомогти індонезійським китайцям тікати, якщо їхня політика вірна. Ви думаєте, що це дає вам важелі впливу та захист від людини, яку ми поклич Юду. Це не буде. Він краде у Китаю так само, як і ти. Коли прийде розплата, ти зіткнешся не лише з Юдою, а й із гнівом Великого Червоного Папочки».


Ніку здалося, що він бачив, як м'язи горла Сіау ворушилися, коли він ковтав. Він представив думки цієї людини. Якщо й було щось, що він знав, то це підкуп і подвійні-потрійні кроси. Він сказав: «Вони дуже багато поставили на карту…» Але його тон був слабшим, і слова замовкли.


«Ви думаєте, що Великий Папочка контролює цих людей. Це не так. Юда витяг їх зі свого піратського корабля, і він має своїх людей як команду. Він - незалежний бандит, який грабує обидві сторони. У той момент, коли виникають проблеми у вашого сина та його інші бранці переходять кордон у ланцюгах”.


Сіау більше не сутулився у кріслі. "Звідки ви все це знаєте?"


«Ви самі сказали, що ми є агентами США. Можливо, ми агенти, можливо, ні. Але якщо ми – у нас є певні зв'язки. Вам потрібна допомога, і ми найкраще бачимо вас. Ви не наважуєтеся викликати свої власні збройні сили. Вони послали б корабель - можливо - і ви б замислилися, наполовину даючи хабарі, наполовину співчуючи комуністам. Ви самі собою. Або були. Тепер – ви можете використати нас».


Використання було правильним словом. Це наштовхнуло людину, подібну до Сіау, на думку, що вона все ще може ходити канатом. "Ви знаєте цього Юду, га?" - спитав Сіау.


«Так. Все, що я сказав вам про нього, є фактом». «З деякими обрізками, про які я здогадався, – подумав Нік. «Ви були здивовані, побачивши Талу. Запитайте її, хто привів її додому. Як вона приїхала.


Сіау повернувся до Талі. Вона сказала: «Містер Бард привіз мене додому. На катері ВМС США Ви можете зателефонувати до Адама, і ви побачите».


Нік захоплювався її швидким розумом - вона не розкрила б підводний човен, якби він цього не зробив. "Але звідки?" - Запитала Сіау.


"Ви не можете очікувати, що ми розповімо вам все, поки ви співпрацюєте з ворогом", - спокійно відповів Нік. «Факти такі, що вона тут. Ми повернули її».


«Але мій син – Амір – з ним усе гаразд?» Сяу цікавився, чи не потопили вони човен Юди.


“Наскільки нам відомо немає. У будь-якому випадку - за кілька годин ви дізнаєтеся напевно. А якщо ні, хіба ви не хочете, щоб ми були поряд? Чому б нам усім не піти за Юдою?»


Сіау встав і пройшов широким ганком. Коли він підійшов, слуги в білих куртках завмерли на своїх постах біля дверей. Нечасто можна було побачити, як здорованя рухається ось так - стривожений, напружено розмірковує, як звичайна людина. Раптом він обернувся і віддав кілька наказів літньому типу з червоним значком на бездоганному пальті.


Тала прошепотіла: «Він замовляє номери та вечерю. Ми залишаємось».


* * *


Коли вони пішли о десятій годині, Нік спробував кілька хитрощів, щоб затягнути Талу в свою кімнату. Вона була в іншому крилі великого будинку. Шлях перегородили кілька людей у білих куртках, які, здавалося, ніколи не залишали своїх робочих місць на перетині коридорів. Він увійшов до кімнати Норденбосса. "Як ми можемо доставити сюди Талу?"


Норденбос зняв сорочку та штани і лежав на великому ліжку, купою м'язів та поту. "Що за чоловік", - сказав він стомлено.


"Не можу обійтися без цього на одну ніч".


«Чорт забирай, я хочу, щоб вона прикривала нас, коли ми вислизнемо».


"О. Ми вислизаємо?"


«Підемо до пристані. Стежити за Юдою та Аміром».


"Неважливо. Я отримав слово. Вони повинні бути на пристані вранці. Ми могли б також трохи поспати".


"Чому ти не сказав мені про це раніше?"


"Я тільки що дізнався. Від сина мого зниклого чоловіка».


"Син знає, хто це зробив?"


Ні. Моя теорія – це армія. Гроші Юди позбавили його від неї».


«Нам потрібно звести дуже багато рахунків із цим шаленцем».


"Тобто багато інших людей".


«Ми зробимо це і для них, якщо зможемо. Добре. Давайте встанемо на світанку і прогуляємось. Якщо ми вирішимо піти до пляжу, хтось нас зупинить?


"Я так не думаю. Я думаю, що Сяу дозволить нам переглянути весь епізод. Ми – інший кут у його іграх – і, чорт забирай, він напевно використовує складні правила».


Біля дверей Нік повернувся. «Гансе, невже вплив полковника Судирмата дійде до цього?»


"Цікаве питання. Я сам про це думав. Ні. Чи не його власний вплив. Ці місцеві деспоти заздрять та тримаються окремо. Але із грошима? Так. Як посередник з деякими для себе? Це могло бути як це відбулося. "


«Зрозуміло. На добраніч, Ганс».


"На добраніч. І ви чудово попрацювали, умовивши Сіау, містер Бард».


За годину до світанку "Portagee ketch Oporto" підняв вогонь, що позначає мис на південь від доків Лопонусіаса, розвернувся і повільно рушив до моря під одним стабілізуючим вітрилом. Берт Гейч віддавав чіткі накази. Моряки відкрили потаємні шлюпбалки, які перекинули вперед великий, на вигляд човен, що стрімко виглядає.


У каюті Юди Мюллер та Ніф розділили зі своїм вождем чайник та склянки шнапсу. Найф був схвильований. Він намацав свої напівприкриті ножі. Інші приховували від нього веселощі, демонструючи терпимість до відсталої дитини. На жаль, але він був членом сім'ї, можна сказати. А Найф нагоді на особливо неприємних роботах.


Юда сказав: «Процедура та сама. Ви лежите за двісті ярдів від берега, і вони приносять гроші. Сіау та двоє чоловіків – не більше, в їхньому човні. Ви показуєте йому хлопчика. Дайте їм хвилинку поговорити. Вони перекидають гроші. Ви йдете. Наразі можуть бути проблеми. Цей новий агент Аль Бард може спробувати щось дурне. Якщо щось не так, йдіть».


"Вони можуть спіймати нас", - зауважив Мюллер, завжди практичний тактик. «У нас є кулемет та базука. Вони можуть оснастити один зі своїх катерів тяжкою вогневою міццю і вилетіти з дока. Якщо вже на те пішло, вони можуть поставити артилерійську зброю в будь-яку зі своїх будівель і - млинець!


«Але вони не будуть», - промуркотів Юда. «Невже ви так швидко забули свою історію, мій любий друже? Протягом десяти років ми нав'язували свою волю і жертви любили нас за це. Вони навіть самі доставили до нас бунтівників. Люди витримають будь-яке утиск, якщо це буде логічно здійснено. Але припустимо, вони виходять і кажуть вам: «Дивіться! У нас є 88-мм знаряддя, орієнтоване на тебе з цього складу. Здавайся! Ти опускаєш свій прапор, старий друже, лагідний, як ягня. І протягом доби я вас звільню» ви знову виберетеся з їхніх рук. Ви знаєте, що можете мені довіряти – і ви можете здогадатися, як я б це зроблю».


"Так." Мюллер кивнув у бік шафи з радіоапаратурою Юди. Через день Юда встановлював короткий кодований контакт з судном флоту Китаю, що швидко зростав, іноді з підводним човном, зазвичай з корветом або іншим надводним кораблем. Було приємно думати про цю приголомшливу вогневу міць, яка підтримувала його. Приховані резерви; або, як казав старий генеральний штаб, бути більше, ніж здається.


Мюллер знав, що в цьому також є небезпека. Він і Юда забирали у Китаю частку дракона у викупі, і рано чи пізно їх виявлять, і пазурі завдадуть по них удару. Він сподівався, що, коли це станеться, їх уже давно тут не буде, і вони матимуть пристойні кошти для себе та скарбниці "ОДЕСИ" - міжнародного фонду, на який спираються колишні нацисти. Мюллер пишався своєю відданістю.


Іуда з усмішкою налив їм другий шнапс. Він здогадався, про що думав Мюллер. Його власна відданість була не такою пристрасною. Мюллер не знав, що китайці попередили його, що в разі неприємностей він може розраховувати на допомогу лише на їхню думку. І часто щоденні контакти вирушали до ефіру. Він не отримав відповіді, але сказав Мюллеру, що відповіли. І одну річ він відкрив. Коли він установив радіозв'язок, він міг визначити, чи це був підводний човен чи надводний корабель з високими антенами та сильним широким сигналом. Це був уривок інформації, який якимось чином міг стати цінним.


Золота дуга сонця виглядала з-за обрію, коли Іуда прощався з Мюллером, Найф і Аміром.


Спадкоємець Лопонусіса був скований наручниками, міцний японець був біля керма.


Іуда повернувся до своєї каюти і налив собі третю порцію шнапсу, перш ніж остаточно поставив пляшку назад. Правило було два, але він був у піднесеному настрої. Mein Gott, які гроші котилися! Він допив напій, вийшов на палубу, потягнувся і глибоко зітхнув. Він каліка, так?


"Шляхетні шрами!" - вигукнув він англійською.


Він спустився вниз і відкрив каюту, де три молоді китаянки, не старші за п'ятнадцять років, зустріли його різкими посмішками, щоб приховати свій страх і ненависть. Він дивився на них байдуже. Він купив їх у селянських сімей на Пенху як розвагу для себе і своєї команди, але тепер він знав кожну з них так добре, що вони йому набридли. Вони – контролювалися великими обіцянками, які ніколи не слід було виконувати. Він зачинив двері і замкнув їх.


Перед хатиною, в якій була ув'язнена Тала, він задумливо зупинився. Чому, чорт забирай, ні? Він заслужив на це і мав намір отримати її рано чи пізно. Він простяг руку за ключем, взяв його в охоронця, увійшов і зачинив двері.


Струнка фігура на вузькому ліжку порушила його ще більше. Дівчинка? Напевно, ці сім'ї були суворими, хоча неслухняні дівчата скакали цими аморальними тропічними островами, і в цьому ніколи не можна було бути впевненим.


"Привіт, Тала". Він поклав руку на тонку ногу і поволі провів нею вгору.


"Доброго дня." Відповідь була невиразною. Вона дивилася обличчям до перебирання.


Його рука стиснула стегно, пестила і досліджувала щілини. Яке в неї було тверде, міцне тіло! Маленькі пучки м'язів схожі на снасті. Ні грама жиру на ній. Він сунув руку під синій верх піжами, і його власне тіло чудово затремтіло, коли його пальці пестили теплу гладку шкіру.


Вона перекотилася на живіт, щоб уникнути його, коли він намагався дотягнутися до її грудей. Він дихав швидше, і слина текла його мовою, як він їх уявляв - круглі й тверді, як маленькі гумові кульки? Чи, скажімо, яйця, як стиглі фрукти на лозі?


«Будь мила зі мною, Тала», - сказав він, коли вона ухилилася від його руки, що досліджує, ще одним поворотом. Ви можете мати все, що хочете. І незабаром ви підете додому. Раніше, якщо ви будете ввічливі».


Вона була жилиста, як вугор. Він потягся, вона корчилася. Намагатися втримати її було байдуже, що схопити худого переляканого цуценя. Він кинувся на край ліжка, і вона скористалася важелем проти перебирання, щоб відштовхнути його. Він упав на підлогу. Він підвівся, вилаявся і зірвав з неї верх піжами. Він тільки глянув, як вони боролися в тьмяному світлі - грудей майже не було! Ах, та гаразд, таких любив.


Він притис її до стіни, і вона знову вперлася в перебірку, штовхнувшись руками й ногами, і він зісковзнув із краю.


"Досить", - прогарчав він, підводячись. Він схопив жменю піжамних штанів і порвав їх. Вата зірвалася, перетворилася на ганчірки у його руках. Він схопився обома руками за ногу, що б'ється, і стягнув її половину з ліжка, відбиваючись від іншої ноги, яка вдарилася йому по голові.


"Хлопець!" він гукнув. Його здивування на мить ослабило його хватку, важка нога потрапила йому в груди і відкинула через вузьку каюту. Він відновив рівновагу і почав чекати. Хлопчик на ліжку зібрався, як змія, що звивається, - спостерігав - чекав.


«Отже, - прогарчав Іуда. Ти Яким Мачмур.


«Колись я уб'ю тебе», - прогарчав юнак.


"Як ви помінялися місцями зі своєю сестрою?"


"Я розріжу тебе на безліч частин".


«Це була розплата! Цей дурень Мюллер. Але як… як?


Іуда уважно подивився на хлопчика. Навіть із його обличчям, спотвореним смертоносною люттю, можна було бачити, що Яким був точно Тали. За сприятливих умов обдурити когось не важко.


«Скажи мені, - заревів Юда. «Це було, коли ти плив човном на острів Фонг за грошима, чи не так? Мюллер пришвартувався?


Гігантський хабар? Він уб'є Мюллера особисто. Ні. Мюллер був віроломним, але не дурнем. До нього дійшли чутки, що Тала вдома, але він подумав, що це прийом Мачмура, щоб приховати той факт, що вона була бранкою.


Юда лаявся і робив хибні випади своєю здоровою рукою, яка стала настільки потужною, що мала силу двох звичайних кінцівок. Яким пригнувся, і справжній удар вразив його і з гуркотом знесло в куток ліжка. Іуда схопив його і знову вдарив лише однією рукою. Це змушувало його почуватися сильним, коли він тримав за собою другу руку з її гаком, еластичним кігтем і маленьким вбудованим стовбуром пістолета. Він міг упоратися з будь-яким чоловіком, поставивши за нього одну руку! Думка, що задовольняє, трохи остудила його гнів. Яким лежав зім'ятою купою. Юда вийшов і зачинив двері.


Розділ 6


Море було гладким і яскравим, поки Мюллер байдикував у катері, спостерігаючи, як доки Лопонусіас стають більшими. На довгих причалах стояло кілька кораблів, у тому числі симпатична яхта Адама Махмура та великогабаритний дизельний робочий човен. Мюллер посміхнувся. Ви можете сховати велику зброю в будь-якій будівлі та підірвати її з води або змусити приземлитися. Але вони не посміють. Він насолоджувався відчуттям сили.


Він побачив групу людей на краю найбільшого пірсу. Хтось спустився трапом до плавучого дока, де був прив'язаний невеликий крейсер з каютами. Ймовірно, вони виявляться у ній. Він виконуватиме накази. Якось він не послухався їх, але все вийшло нормально. На острові Фонг йому наказали увійти, використовуючи мегафон. Пам'ятаючи про артилерію, яку він корився, готовий загрожувати їм розправою, але вони пояснили, що їхній човен не заводиться.


Фактично він насолоджувався почуттям влади, коли Адам Махмур вручив йому гроші. Коли один із синів Махмура зі сльозами на очах обійняв його сестру, він великодушно дозволив їм побалакати кілька хвилин, запевнивши Адама, що його дочка повернеться, як тільки буде зроблено третю виплату і вирішено деякі політичні питання.


"Даю слово як офіцер і джентльмен", - пообіцяв він Махмуру. Смаглявий дурень. Махмур дав йому три пляшки прекрасного бренді, і вони скріпили заставу швидкою склянкою.


Але більше цього не зробить. Японець А.Б. дістав пляшку і пачку ієн за своє «дружнє» мовчання. А Ніфа із собою не було. Ви ніколи не могли довіряти йому з його поклонінням Юді. Мюллер огидно глянув туди, де сидів Найф, що чистив нігті сяючим лезом, час від часу поглядаючи на Аміра, щоб дізнатися, чи дивиться хлопчик. Юнак проігнорував його. «Навіть у наручниках, – подумав Мюллер, – цей хлопець безперечно плавав, як риба.


"Найф", - наказав він, передаючи ключ, - "закріпи ці наручники впоперек".


* * *


З ілюмінатора човна Нік і Норденбосс спостерігали, як катер проходить берегом, потім скидає газ і починає повільно кружляти.


"Хлопчик там", - сказав Ганс. «А це Мюллер та Найф. Я ніколи раніше не бачив японських моряків, але він, ймовірно, був тим, хто прийшов з ними до Махмуру».


Нік був одягнений лише у плавки. Його одяг, перероблений "Люгер", якого він називав Вільгельміна, і лезо "Хьюго", яке він зазвичай носив прив'язаним до передпліччя, були заховані в найближчій шафці сидіння. З ними, в його шортах, була інша його стандартна зброя - смертоносна газова дробина П'єра.


"Тепер ви справжня легка кавалерія", - сказав Ганс. "Ви впевнені, що хочете вийти без зброї?"


«У Сіау буде напад, як є. Якщо ми завдамо якихось збитків, він ніколи не прийме угоду, яку ми хочемо укласти».


«Я прикриватиму тебе. Я можу забити на такій відстані.


"Не треба. Якщо я не помру».


Ганс здригнувся. У цьому бізнесі у вас не було багато друзів - боляче було навіть думати про те, щоб їх втратити.


Ганс визирнув із переднього ілюмінатора. «Крейсер виходить. Дайте йому дві хвилини і вони будуть зайняті один одним».


«Вірно. Пам'ятайте аргументи на користь Сіу, якщо ми приведемо його до виконання».


Нік піднявся по трапу, низько присів, перетнув невелику палубу і безшумно ковзнув у воду між робочим човном і доком. Він плив носом. Катер і крейсер із каютами наближалися один до одного. Катер зменшив оберти, крейсер сповільнив хід. Він почув, як вимикаються зчеплення. Він кілька разів наповнив та спустив легені.


Вони були ярдах за двісті від нього. Викопаний канал виглядав приблизно на десять футів завглибшки, але вода була чистою та прозорою. Можна було побачити рибок. Він сподівався, що вони не помітять його наближення, бо його не можна було прийняти за акулу.


Чоловіки двома човнами дивилися один на одного і розмовляли. Крейсер тримав Сіау, маленького матроса за штурвалом на маленькому підвісному містку і суворого на вигляд помічника Сіау на ім'я Абдул.


Нік опустив голову, поплив, поки не виявився трохи вище дна, і вимірював свої потужні удари, спостерігаючи за невеликими плямами черепашок та водоростей, які тримали прямий курс, дивлячись уперед один на одного. У рамках своєї роботи Нік залишався у чудовій фізичній формі, дотримуючись режиму, гідного олімпійського спортсмена. Навіть з частим неурочним годинником, алкоголем і несподіваною їжею, якщо ви замислитеся, ви зможете слідувати розумній програмі. Ви ухилилися від третього напою, вибрали в основному білки, коли їли, і спали зайві години, коли могли. Нік не обдурив – це була його страховка життя.


Він сконцентрував більшу частину своїх тренувань, звичайно, на бойових навичках, йозі.


а також багато видів спорту, включаючи плавання, гольф та акробатику.


Тепер він спокійно плавав, доки не оцінив, що знаходиться близько до човнів. Він перекотився на бік, побачив дві овальні форми човнів на тлі яскравого неба і дозволив собі підійти до носа катера, цілком упевнений, що його пасажири дивляться через корму. Прихований хвилею на круговій стороні човна він виявив, що невидимий для всіх, крім людей, які могли знаходитися далеко від пірсу. Він чув голоси над собою.


"Ви впевнені, що з вами все гаразд?" То був Сіау.


"Так." Може, Аміре?


То був би Мюллер. «Ми не повинні кидати цей гарний пакунок у воду. Ідіть поруч повільно – використовуйте трохи сили – ні, не тягніть мотузку – я не хочу поспішати».


Двигун крейсера бурчав. Пропелер катера не обертався, двигун працював на холостому ходу. Нік пірнув на поверхню, подивився вгору, прицілився і потужним помахом своїх великих рук підійшов до найнижчої точки борту катера, зачепившись однією своєю могутньою рукою за дерев'яний комінгс.


Цього було більш ніж достатньо. Він схопився іншою рукою і вмить перевернув ногу, як акробат, що виконує стрибок. Він приземлився на палубу, змітаючи волосся і воду з очей, насторожений і насторожений Нептун вискочив з глибин, щоб зустріти ворогів віч-на-віч.


Мюллер, Найф та японський моряк стояли біля корми. Найф рушив першим, і Нік подумав, що він дуже повільний - чи, можливо, він порівняв свій ідеальний зір та рефлекси з вадами здивування та ранкового шнапсу. Нік схопився, як ніж вискочив з футляра. Його долоня злетіла під підборіддя Найфа, і коли його ноги зачепилися за борт човна, Найф пірнув назад у воду, наче його смикнули за шнур.


Мюллер був швидкий у поводженні зі рушницею, хоча в порівнянні з іншими він був старим. Він завжди таємно насолоджувався вестернами і мав 7,65 мм. Маузер у поясній кобурі частково зрізаний. Але він мав ремінь безпеки, і автомат був увімкнений. Мюллер зробив найшвидшу спробу, але Нік вирвав зброю у нього з руки, поки вона все ще була спрямована на палубу. Він штовхнув Мюллера в купу.


Найцікавішим із трійці був японський моряк. Він завдав удару лівою рукою по горлу Ніка, який поклав би його на десять хвилин, якби потрапив до його кадика. Тримаючи пістолет Мюллера у правій руці, лівим передпліччям він зробив нахил, приставивши кулак до чола. Удар моряка був спрямований у повітря, і Нік тицьнув його ліктем у горло.


Крізь сльози, що затуманили його очі, вираз обличчя моряка виражав здивування, яке змінювалося страхом. Він не був експертом по чорному поясу, але знав професіоналізм, коли бачив це. Але – можливо, випадковість! Яка нагорода, якщо він упустить велику білу людину. Він упав на перила, зачепився за них руками, і його ноги блиснули перед Ніком - одна в промежину, друга в живіт, як подвійний удар.


Нік відступив убік. Він міг блокувати поворот, але не хотів синців, які могли завдати йому ці сильні, мускулисті ноги. Він упіймав нижню кісточку совком, зафіксував її, підняв - повернув - шпурнув матроса незграбною купою до поручня. Нік відступив на один крок, все ще тримаючи маузер в одній руці, пропустивши палець через спускову скобу.


Матрос випростався, відкинувся на спину, повиснувши на одній руці. Мюллер ледве підвівся на ноги. Нік вдарив його по лівій кісточці, і він знову впав. Він сказав морякові: «Припини, або я тебе прикінчу».


Чоловік кивнув головою. Нік нахилився, зняв поясний ніж та викинув його за борт.


"У кого є ключ від наручників хлопчика?"


Матрос ахнув, глянув на Мюллера і нічого не сказав. Мюллер знову випростався, виглядаючи приголомшеним. "Дай мені ключ від наручників", - сказав Нік.


Мюллер завагався, потім дістав його з кишені. «Це тобі не допоможе, дурню. Ми…»


«Сядь і заткнися, чи я знову тебе вдарю».


Нік відімкнув Аміра від огорожі і дав йому ключ, щоб він міг звільнити інше зап'ястя. "Дякую…"


"Слухай свого батька", - сказав Нік, зупиняючи його.


Сіау вигукував накази, погрози і, ймовірно, лайки трьома чи чотирма мовами. Крейсер відійшов від катера приблизно на п'ятнадцять футів. Нік потягнувся через борт, затягнув Найфа на борт і зняв з нього зброю, ніби обскубував курча. Найф схопився за маузер, а Нік іншою рукою вдарив його по голові. Помірний удар, але він повалив Найфа до ніг японського моряка.


«Гей, – крикнув Нік Сіау. «Гей…» – пробурмотіла Сіау, замовкавши. «Хіба ти не хочеш повернути свого сина? Ось він".


"Ти помреш за це!" - крикнула Сіау англійською. "Ніхто не просив


Це ваше прокляте втручання! »Він вигукував команди індонезійською мовою двом чоловікам з ним, які перебувають на лаві підсудних.


– сказав Нік Аміру. "Ви хочете повернутися до Юди?"


«Я помру першим. Відійди від мене. Він каже Абдулу Ноно стріляти в тебе. У них є гвинтівки і вони хороші стрілки».


Худорлявий юнак свідомо переміщався між Ніком та прибережними спорудами. Він покликав свого тата. "Я не повернусь. Не стріляйте".


Сіау виглядав так, ніби могла вибухнути, як повітряна куля, наповнена воднем, піднесена до полум'я. Але він мовчав.


"Хто ти?" – спитав Амір.


“Вони кажуть, що я американський агент. У будь-якому випадку – я хочу вам допомогти. Ми можемо взяти корабель та звільнити інших. Твій батько та інші сім'ї не згодні. Що ви скажете?"


"Я кажу, бій". Обличчя Аміра спалахнуло, потім потьмяніло, коли він додав: «Але їх буде важко переконати».


Найф та моряк повзли прямо. "Прикріпіть наручники один до одного", - сказав Нік. Нехай хлопчик відчує перемогу. Амір одягав кайдани на чоловіків, наче йому це подобалося.


"Відпустіть їх", - крикнув Сіау.


"Ми повинні битися", - відповів Амір. "Я не повернусь. Ви не розумієте цих людей. Вони все одно вб'ють нас. Ви не можете їх купити. Він перейшов на індонезійську і почав сперечатися зі своїм батьком. Нік вирішив, що це має бути аргумент - з усіма цими жестами та вибуховими звуками.


Через деякий час Амір повернувся до Ніка. «Я думаю, що він трохи переконаний. Він має намір поговорити зі своїм гуру».


"Його що?"


«Його радник. Його… Я не знаю цього слова англійською. Можна сказати «радник з релігії», але це більше схоже на…»


"Його психіатр?" Нік вимовив це слово частково як жарт з огидою.


«Так, у якомусь сенсі! Людина, яка керує своїм життям».


"Про брат." Нік перевірив маузер і засунув його за пояс. "Добре, поженіть цих хлопців уперед, а я віднесу цю ванну на берег".


* * *


Ганс розмовляв з Ніком, поки він приймав душ і вдягався. Поспішати було нікуди – Сяув призначив зустріч за три години. Мюллер, Найф і моряк були вивезені людьми Шіау, і Нік вважав за розумне не протестувати.


"Ми потрапили в гніздо шершні", - сказав Ганс. «Я думав, що Амір зможе переконати свого батька. Повернення улюбленого потомства. Він справді любить хлопчика, але все ще думає, що може вести справи з Юдою. Я думаю, що він дзвонив іншим сім'ям, і вони погоджуються».


Нік був прив'язаний до Хьюго. Не хотів би Найф додати цей стиль у свою колекцію? Він був зроблений із кращої сталі. «Схоже, що все йде вгору й униз, Гансе. Навіть великі гравці так довго схиляли свої шиї, що хотіли б потурати, ніж зіткнутися зі зіткненням. Їм доведеться швидко змінитися, або люди ХХ століття, такі як Юда, пережовувати їх і випльовувати. На що схожий цей гуру? "


«Його звуть Будук. Деякі з цих гуру – чудові люди. Вчені. Теологи. Справжні психологи тощо. Ще є Будуки».


"Він злодій?"


"Він політик".


"Ви відповіли на моє запитання".


"Він зробив це тут. Філософ багатої людини з додатковою інтуїцією, яку він черпає з духовного світу. Ви знаєте джаз. Я ніколи не довіряв йому, але я знаю, що він фальшивий, тому що маленький Абу приховував мені слово. Наша свята людина таємна свінгер, коли він вислизає до Джакарти”.


"Чи можу я побачити його?"


"Я так думаю. Я запитаю".


"Добре."


Ганс повернувся за десять хвилин. "Звісно. Я відведу тебе до нього. Сіау все ще сердиться. Він практично плюнув у мене».


Вони пішли нескінченною звивистою стежкою під густими деревами до невеликого акуратного будиночка, який займав Будук. Більшість тубільних будинків збилося в купу, але мудрець явно потребував усамітнення. Він зустрів їх сидячими, схрестивши ноги, на подушках у чистій, безплідній кімнаті. Ганс представив Ніка, і Будук безпристрасно кивнув: «Я багато чув про містера Барда і цю проблему».


"Сіау каже, що йому потрібна ваша порада", - прямо сказав Нік. «Я припускаю, що він чинить опір. Він вважає, що може вести переговори.


«Насильство ніколи не є добрим рішенням».


«Найкраще світ», - спокійно погодився Нік. «Але хіба ви назвали б людину дурнем, якби вона все ще сиділа перед тигром?»


«Сидіти спокійно? Ти маєш на увазі терпіння. І тоді боги можуть наказати тигра піти».


«Що, якщо ми почуємо гучний голодний гуркіт з утроби тигра?»


Будук насупився. Нік здогадувався, що його клієнтура рідко з ним сперечається. Старий був повільним. Будук сказав: «Я медитуватиму і даватиму свої пропозиції».


"Якщо ви запропонуєте нам виявити хоробрість, що ми повинні боротися, тому що ми переможемо, я буду дуже вдячний."


«Я сподіваюся, що моя порада сподобається тобі, а також Сіау і силам землі та неба».


«Бивайся з радником, - м'яко сказав Нік, - і на тебе чекатимуть три тисячі доларів. У Джакарті чи будь-де, де завгодно. Золотом чи будь-яким іншим способом». Він почув зітхання Ганса. Справа була не в сумі – для такої операції це була дрібниця. Ганс подумав, що він надто прямолінійний.


Будук і оком не моргнув. «Ваша щедрість дивовижна. З такими грошима я міг би зробити багато хорошого.


"Це узгоджено?"


«Тільки боги скажуть. Я відповім на зборах дуже скоро».


По дорозі назад стежкою Ганс сказав: «Хороша спроба. Ви мене здивували. Але я думаю, що краще зробити це відкрито.


"Він не пішов".


"Я думаю ти маєш рацію. Він хоче повісити нас».


«Або він працює безпосередньо на Юду, або в нього тут такий рекет, що він не хоче розгойдувати човен. Він як сім'ї – його хребет – шматок мокрих макаронів».


"Ви не замислювалися, чому нас не охороняють?"


"Я можу здогадатися."


«Вірно. Я чув, як Сяув наказував».


"Ви можете запросити Талу до нас?"


"Думаю так. Побачимося в кімнаті за кілька хвилин».


Це зайняло більше кількох хвилин, але Норденбос повернувся з Талою. Вона підійшла прямо до Ніку, взяла його за руку і подивилася йому у вічі. "Я бачив. Я сховався у сараї. Те, як ти врятував Аміра, було чудовим».


"Ви говорили з ним?"


Ні. Його батько тримав його із собою. Вони сперечалися».


"Амір хоче чинити опір?"


“Ну, він це зробив. Але якщо ви чули Сяу...»


"Великий тиск?"


"Послух - така у нас звичка".


Нік привернув її до дивана. «Розкажи мені про Будука. Я впевнений, що він проти нас. Він порадить Сіау відправити Аміра назад із Мюллером та іншими».


Тала опустила темні очі. «Я сподіваюся, що це буде не гірше».


"Як це могло статися?"


Ти збентежив Сіау. Будук може дозволити йому покарати тебе. Ця зустріч – це буде великою подією. Ви знали про це? Оскільки всі знають, що ви зробили, і це суперечило бажанням Сіау та Будука, є… ну, питання особи”.


"Боже мій! Тепер це обличчя».


«Швидше боги Будука. Їхні обличчя та його».


Ганс усміхнувся. «Радій, що ми не на острові на північ. Вони з'їдять тебе там, Ал. Смаженим із цибулею та соусами».


"Дуже смішно."


Ганс зітхнув. "Якщо подумати - не так вже й смішно".


Нік запитав Талу: «Сіау був готовий утриматися від остаточного судження про опір протягом кількох днів, поки я не схопив Мюллера та інших, потім він дуже засмутився, навіть незважаючи на те, що його син повернувся. Чому? Він повертається до Будука. Чому? пом'якшення згідно з тим, що я можу зрозуміти. Чому? Будук відмовився від хабара, хоч я чув, що він бере. Чому? "


"Люди", - сумно сказала Тала.


Відповідь з одного слова спантеличила Ніка. Люди? «Звичайно – люди. Але які кути? Ця угода перетворюється на звичайне павутиння причин...»


"Дозвольте мені спробувати пояснити, містере Бард", - м'яко втрутився Ганс. «Навіть із корисним ідіотизмом мас правителі мають бути обережними. Вони вчаться використовувати владу, але догоджають емоціям і, насамперед тому, що ми можемо зі сміхом назвати громадською думкою. Ви зі мною?"


"Твоя іронія проявляється", - відповів Нік. "Продовжуй."


«Якщо шість рішучих людей повстануть проти Наполеона, Гітлера, Сталіна чи Франка – бах!»


"Пуф?"


«Якщо вони мають справжню рішучість. Всадити кулю або ніж у деспота, не зважаючи на свою смерть».


"Добре. Я куплюсь на це».


«Але ці підступні типи не лише заважають півдюжині ухвалити рішення – вони контролюють сотні тисяч – мільйони! Ви не можете зробити це з пістолетом на стегні. Але ж це зроблено! Так непомітно, що бідні дурні згоряють, як приклад замість того, щоб опинитися поряд із диктатором на вечірці та встромити йому ніж у живіт”.


"Звісно. Хоча знадобиться кілька місяців чи років, щоб прокласти собі шлях до великої шишки».


«Що це, якщо ви справді налаштовані? Але лідери повинні тримати їх у такому збентеженні, що вони ніколи не розвивають таку мету. Як це досягається? Контролюючи масу людей. Ніколи не дозволяйте їм думати. Отже, на ваші запитання Талі. давайте залишимося, щоб згладити кути. Подивимося, чи є спосіб використати нас проти Юди – і поїхати з переможцем. Ви вступили в бій перед кількома десятками його людей, і чутки про це вже на півдорозі до його маленького его. На цей час ви повернули його сина. Люди запитують, чому він цього не зробив? Вони можуть зрозуміти, як він і багаті сім'ї грали. Багаті називають це мудрою тактикою. Бідолашні можуть називати це боягузтвом.


Вони мають прості принципи. Амір пом'якшується? Я можу припустити, що його батько говорить йому про свій обов'язок перед династією. Будук? Він би взяв усе, що не розжарене, якби він не мав прихватки або рукавичок. Він би попросив у вас більше трьох тисяч, і я вважаю, отримав би це, але він знає – інтуїтивно чи практично, як і Сіау, – у них є люди, щоб справити враження».


Нік потер голову. «Можливо, ти зрозумієш це, Тала. Він правий?"


Її м'які губи притулилися до його щоки, наче їй було шкода його тупість. «Так. Коли ви побачите тисячі людей, які зібралися в храмі, ви зрозумієте».


"Який храм?"


«Де відбудеться зустріч із Будуком та іншими, і він внесе свої пропозиції».


Ганс весело додав: «Це дуже стара споруда. Чудове. Сто років тому там були людські барбекю. І випробування бойовими діями. Люди не такі дурні в деяких речах. Вони збирали свої армії і нехай два чемпіони воюють з ним. Як у Середземномор'ї. Давид та Голіаф. Це була найпопулярніша розвага. Як римські ігри. Справжній бій із справжньою кров'ю…»


"Проблеми з проблемами і таке інше?"


«Так. У великих шишок усе було так, щоб кинути виклик лише їхнім професійним убивцям. Через деякий час громадяни навчилися тримати язик за зубами. Великий чемпіон Сааді минулого століття вбив дев'яносто дві людини в індивідуальному бою».


Тала засяяла. "Він був непереможним".


"Як він помер?"


«На нього настав слон. Йому було лише сорок».


«Я сказав би, що слон непереможний», - похмуро сказав Нік. "Чому вони не роззброїли нас, Гансе?"


«Побачиш – у храмі».


* * *


Амір і троє озброєних чоловіків прибули до кімнати Ніка, «щоб вказати їм дорогу».


Спадкоємець Лопонусіса вибачився. «Дякую за те, що ви для мене зробили. Сподіваюся, все – виходить».


Нік прямо сказав: «Схоже, ти втратив частину боротьби».


Амір почервонів і повернувся до Талі. "Ви не повинні залишатися наодинці з цими незнайомцями".


«Я наодинці з тим, з ким захочу».


"Тобі потрібна ін'єкція, хлопчик", - сказав Нік. «Половини кишок та половини мозку».


Аміру знадобилася мить, щоб зрозуміти. Його рука потяглася до великого щура на поясі. Нік сказав: «Забудь про це. Твій батько хоче нас бачити». Він вийшов за двері, залишивши Аміра червоним та лютим.


Вони пройшли майже милю по звивистих стежках, пройшовши простору територію Будука, на схожу на луг рівнину, приховану гігантськими деревами, які виділяли залите сонцем будівлю в центрі. Це був гігантський приголомшливий гібрид архітектури та скульптури. Суміш багатовікових переплетених релігій. Домінуючою структурою була двоповерхова постать у формі Будди із золотою шапкою.


"Це справжнє золото?" - Запитав Нік.


"Так", - відповіла Тала. «Усередині багато коштовностей. Святі охороняють їхній день і ніч».


«Я не збирався їх красти, – сказав Нік.


Перед статуєю був широкий постійний оглядовий майданчик, зайнятий тепер безліччю чоловіків, а на рівнині перед ними була суцільна маса людей. Нік спробував вгадати – вісім тисяч дев'ять? І ще більше ллється з краю поля, мов стрічки мурах із лісів. З боків оглядового майданчика стояли озброєні люди, і деякі з них здавалися згрупованими, начебто вони були спеціальними клубами, оркестрами чи танцювальними колективами. "Вони намалювали все це за три години?" - Запитав він Талу.


"Так."


«Вау. Тала, що б не сталося, залишайся поряд зі мною, щоб перекладати та говорити для мене. І не бійся говорити голосно».


Вона стиснула його руку. "Я допоможу, якщо зможу".


Голос пролунав по гучному зв'язку. «Містер Норденбосс – містер Бард, будь ласка, приєднайтесь до нас на священних щаблях».


Їх залишили прості дерев'яні сидіння. Мюллер, Найф і японський моряк сиділи за кілька ярдів від них. Охоронців було багато, і вони виглядали крутими.


Сяув та Будук по черзі стояли біля мікрофона. Тала пояснила - її тон все більш і більше пригнічений: «Сяу каже, що ви зрадили його гостинність і зруйнували його плани. Амір був свого роду бізнес-заручником у проекті, який приносить користь усім».


"З нього вийшов би чудова жертва", - прогарчав Нік.


«Будук каже, що Мюллер та інші мають бути звільнені з вибаченнями». Вона ахнула, коли Будук продовжував гриміти. "І…"


"Що?"


«Ви та Норденбосс повинні бути відправлені з ними. Як плата за нашу неввічливість».


Сіау замінив Будука на мікрофоні. Нік підвівся, взяв Талу за руку і кинувся до Сіау. Примусово - тому що на той час, як він накрив двадцять футів, два охоронці вже висіли


у його руках. Нік зайшов у свій невеликий магазин індонезійської мови і закричав: «Бунг Лопонусіас – я хочу поговорити про вашого сина, Аміра. Про наручники. Про його хоробрість».


Сіау сердито махнув стражникам. Вони смикнули. Нік повернув руки до їхніх великих пальців і легко розірвав їхню хватку. Вони знову схопили. Він зробив це знову. Рев натовпу був приголомшливим. Він накрив їх, як перший вітер урагану.


«Я говорю про хоробрість», - крикнув Нік. "У Аміра є мужність!"


Натовп захоплено закричав. Більше! Хвилювання! Що-небудь! Нехай каже Американець. Або вбити його. Але не повертатимемося до роботи. Постукати по каучукових деревах не схоже на важку роботу, але це так.


Нік схопив мікрофон і закричав: Амір хоробрий! Я можу вам все розповісти!


Це було щось подібне до цього! Натовп кричав і ревів, як і весь натовп, коли ви намагалися підколоти їхні емоції. Сяу жестом відсунув охоронців. Нік підняв обидві руки над головою, ніби знав, що може казати. Какофонія затихла за хвилину.


Сяув сказав англійською: «Ти сказав це. А тепер сядь, будь ласка». Він хотів би, щоб Ніка потягли, але американець привернув увагу натовпу. Це могло миттєво перетворитися на співчуття. Сяу все життя справлявся з натовпом. Зачекайте...


"Будь ласка, йди сюди", - покликав Нік і помахав Аміру.


Юнак приєднався до Ніка та Талі, виглядаючи збентеженими. Спочатку цей Аль-Бард образив його, тепер він хвалив перед людьми. Грім схвалення був приємний.


Нік сказав Талі: "А тепер переведи це голосно і ясно ..."


«Людина Мюллер образив Аміра. Нехай Амір поверне собі честь...»


Тала прокричала слова у мікрофон.


Нік продовжив, і дівчина повторила йому: «Мюллер старий… але з ним його чемпіон… людина з ножами… Амір вимагає випробування…»


Амір прошепотів: «Я не можу вимагати випробування. Тільки чемпіони борються за…»


Нік сказав: «А оскільки Амір не може боротися… Я пропоную себе як його захисник! Нехай Амір поверне собі свою честь... давайте все повернемо собі нашу честь».


Натовп мало дбав про честь, а більше про видовищ і хвилювання. Їхнє виття було голосніше, ніж раніше.


Сяу знав, коли його били батогом, але він виглядав самовдоволеним, коли сказав Ніку: «Ти зробив це необхідним. Добре. Знімай одяг".


Тала тягла Ніка за руку. Він повернувся, здивований, побачивши, що вона плаче. "Ні... ні", - вигукнула вона. «Претендент бореться без зброї. Він уб'є тебе».


Нік проковтнув. «Ось чому чемпіон імператора завжди перемагав». Його захоплення Сааді впало до нуля. Ці дев'яносто два були жертвами, а не суперниками.


Амір сказав: «Я не розумію вас, містере Бард, але я не думаю, що хочу бачити вас убитим. Може я зможу дати вам шанс втекти за цим».


Нік побачив сміливих Мюллера, Найфа і японського моряка. Найф багатозначно змахнув своїм найбільшим ножем і затанцював у стрибку. Крики натовпу трясли трибуни. Нік згадав картину римського раба, якого він бачив, який бився з повністю озброєним солдатом із палицею. Він пошкодував невдаху. У бідолашного раба не було вибору - він отримав свою зарплату і поклявся виконувати свій обов'язок.


Він стягнув сорочку, і крики досягли крещендо, через що вуха не витримали. «Ні, Аміре. Ми спробуємо щастя».


"Ви, мабуть, помрете".


"Завжди є шанс на перемогу".


"Дивіться." Амір вказав на сорокафутовий квадрат, який швидко розчищали перед храмом. «Це бойовий квадрат. Він не використовувався вже 20 років. Він буде очищений та очищений. У вас немає шансів використати такий трюк, як кидати бруд йому в очі. Якщо ви вистрибнете з квадрата, щоб схопити зброю, охоронці мають право вбити вас.


Нік зітхнув і зняв черевики. "А тепер скажи це мені".


Розділ 7


Сяу зробив ще одну спробу домогтися виконання рішення Будука без змагання, але його обережні накази потонули у гуркіті. Натовп закричав, коли Нік зняв Вільгельміну та Хьюго і віддав їх Гансу. Вони знову заревіли, коли Найф швидко роздягнувся і зістрибнув на арену, несучи свій великий ніж. Він виглядав жилавим, мускулистим і настороженим.


"Думаєш, ти впораєшся з ним?" - спитав Ганс.


«Я робив це доти, доки не почув про правило, згідно з яким зброю використовують лише випробувані. Що за шахрайство, яке вели старі правителі...»


«Якщо він дістанеться тебе, я всаджу в нього кулю або якимось чином передам твій «Люгер», але я не думаю, що ми проживемо довго. Прямо на цьому полі у Сяу кілька сотень солдатів».


«Якщо він дістанеться мене, ти не встигнеш змусити його зробити мені багато добра».


Нік глибоко зітхнув. Тала міцно тримала його за руку в нервовій напрузі.


Нік знав про місцеві звичаї більше, ніж розповідав, – його читання та дослідження були ретельними. Звичаї являли собою суміш пережитків анімізму, буддизму та мусульманства. Але це був момент істини, який він не міг вигадати, окрім як ударити Найф, а це буде непросто. Система була пристосована для оборони будинку.


Натовп став нетерплячим. Вони забурчали, а потім знову весело заревіли, коли Нік обережно спустився широкими сходами, його м'язи тремтіли від засмаги. Він усміхнувся і підняв руку, як переможець, що виходить на ринг.


Сяу, Будук, Амір та півдюжини озброєних людей, які, здавалося, були офіцерами сил Сяу, піднялися на низьку платформу, що виходила на розчищений довгастий майданчик, на якому стояла Найф. Нік на мить обережно постояв ззовні. Він не хотів переступати через низький дерев'яний обідок - як бар'єр на полі для гри в поло - і, можливо, дати Найф шанс завдати удару. Дородний чоловік у зелених штанях та сорочці, у тюрбані та з позолоченою булавою вийшов із храму, вклонився Сяу та вийшов на ринг. «Суддя», - подумав Нік і пішов за ним.


Шляхетний чоловік помахав Найфу убік від себе, Ніка - в іншу, потім замахав руками і відступив назад - далеко назад. Його сенс був безпомилковим. Перший раунд.


Нік балансував на подушечках ніг, його руки були розкриті та розведені, пальці разом, великі пальці рук назовні. Це було воно. Більше ніяких думок, окрім того, що було перед ним. Концентрація. Закон. реакція.


Найф був за п'ятнадцять футів від нього. Жорсткий, гнучкий мигданаоєць виглядав придатним - можливо, не таким, як він сам, але його ніж був чудовим козирем. На подив Ніка, Найф усміхнулася - білозуба гримаса чистого зла і жорстокості - потім повернула рукоятку ножа Боуї в руці і миттю пізніше зіткнулася з Ніком з ще одним кинджалом меншого розміру в лівій руці!


Нік не глянув на міцного рефері. Він не відволікався від суперника. Вони не збиралися фіксувати тут будь-які фоли. Ніфа присів і швидко пішла вперед... і таким чином почалося одне з найдивніших, найзахоплюючих і найдивовижніших змагань, які колись відбувалися на давній арені.


Довгий час Нік концентрувався тільки на ухиленні від цих смертоносних клинків і людини, яка ними володіла. Найф кинувся на нього - Нік кинувся назад, ліворуч повз коротке лезо. Найф посміхнувся своєю демонічною гримасою і знову кинувся в атаку. Нік зробив хибний випад ліворуч і відскочив праворуч.


Найф злісно посміхнувся і плавно повернувся, йдучи за своєю здобиччю. Нехай велика людина пограє небагато – це додасть веселощів. Він розширив свої мечі і просунувся повільніше. Нік ухилився від невеликого леза із запасом дюйма. Він знав, що наступного разу Найф допустить ці дюйми додатковим випадом.


Нік пройшов удвічі більше землі, яку використав його противник, скориставшись повними сорока футами, але переконавшись, що в нього є принаймні п'ятнадцять або близько того футів для маневру. Найф кинувся в атаку. Нік відступив назад, рушив праворуч, і цього разу з блискавичним ударом наприкінці випаду рукою, як фехтувальник без леза, відкинув руку Найфа вбік і стрибнув на галявину.


Спочатку натовпу це подобалося, вони вітали кожну атаку та оборонний рух шквалом криків, оплесків та вигуків. Потім, коли Нік продовжував відступати і ухилятися, вони стали кровожерливими від власного хвилювання, і їхні оплески були Найф. Нік не міг їх зрозуміти, але тон був очевидний – виріжте йому кишки!


Нік використав ще один удар у відповідь, щоб відволікти праву руку Найфа, і коли він дістався іншого кінця рингу, він повернувся, посміхнувся Найфу і махнув рукою натовпу. Це їм сподобалося. Рев знову пролунав як оплески, але ненадовго.


Сонце було жарким. На Ніка залив піт, але він із задоволенням виявив, що не дихає важко. З Найфа капав піт, і він почав пихкати. На ньому позначився випитий шнапс. Він зробив паузу і перевернув маленький ніж у захоплення для кидка. Натовп закричав від захоплення. Вони не зупинилися, коли Найф кинув меч назад у бойову хватку, підвівся і зробив колючий рух, як би кажучи: «Ти думаєш, я божевільний? Я тебе заріжу."


Він кинувся. Нік упав, парирував і вислизнув під великим мечем, який порізав його біцепс і пролив кров. Жінка радісно скрикнула.


Найф йшов за ним повільно, як боксер, що заганяє свого супротивника в куток. Він відповідав фінтам Ніка. Ліворуч, праворуч, ліворуч. Нік майнув уперед, ненадовго схопився за праве зап'ястя, ухилившись від великого леза на долю дюйма, розгорнув Найфа і стрибнув повз нього, перш ніж він встиг повернути менший ніж. Він знав, що він пройшов повз його бруньки менше, ніж на кулькову ручку. Найф мало не впав, упіймав себе і в гніві кинувся за своєю жертвою. Нік відскочив убік і завдав удару під маленьке лезо.


Це зачепило Найф вище за коліно, але не пошкодило, коли Нік перекинувся в бічному сальто і відскочив.


Тепер мигданаоанець був зайнятий справою. Хватик цього «валету з коробки» виявився набагато більшим, ніж він міг собі уявити. Він обережно переслідував Ніка і в наступному випаді, ухилившись, прорізав глибоку борозну на стегні Ніка. Нік нічого не відчув – це буде пізніше.


Він подумав, що Найф трохи сповільнюється. Звичайно, він дихав набагато важче. Прийшов час. Найф увійшов плавно, з досить широкими лезами, маючи намір загнати ворога в куток. Нік дозволив йому спертися на землю, відступаючи до рогу маленькими стрибками. Найф знав момент захоплення, коли він думав, що Нік не зможе піти від нього цього разу - а потім Нік стрибнув прямо на нього, парируючи обидві руки Найфа швидкими ударами рук, що перетворилися на списи дзюдо з жорсткими пальцями.


Найф розкрив руки і повернувся з поштовхами, які мали посадити його видобуток на обидва леза. Нік пройшов під праву руку і ковзнув по ній своєю лівою рукою, цього разу не йдучи, а підійшов ззаду Найфа, штовхнувши ліву руку вгору і за шию Найфа, слідуючи за нею правою рукою з іншого боку, щоб застосувати старомодний напівнельсон!


Бійці впали на землю, Найф віч-на-віч впав на тверду землю, Нік був на його спині. Руки Найфа були підняті нагору, але леза він тримав міцно. Нік все своє життя тренувався в особистому бою, і він багато разів проходив через цей кидок та утримання. Через чотири або п'ять секунд Найф виявить, що йому слід завдати удару по противнику, скрутивши руки вниз.


Нік щосили застосував удушення. Якщо вам пощастить, ви можете вивести з ладу або прикінчити свого чоловіка в такий спосіб. Його хватка зісковзнула, зчеплені руки ковзнули вгору по маслянистій бичачій шиї Найфа. Змащення! Нік це відчув і понюхав. Ось що зробив Будук, коли дав Ніфу своє коротке благословення!


Найф кидався під ним, скручувалася, рука з ножем поповзла назад по землі. Нік вивільнив руки і завдав удару кулаком по шиї Найфа, коли він відскочив, ледве уникаючи сяючої сталі, що блиснула в ньому, як ікло змії.


Підстрибнувши і пригнувшись, Нік уважно подивився на супротивника. Удар у шию завдав певної шкоди. Найф втратив більшу частину свого дихання. Він трохи похитнувся, пихкаючи.


Нік зробив глибокий вдих і зміцнив м'язи, налаштував свої рефлекси. Він згадав «ортодоксальний» захист Макферсона від тренованої людини з ножем – «удар блискавки по яєчках або біг». У керівництві Макферсона навіть не згадувалося, що робити із двома ножами!


Найф ступив уперед, тепер обережно переслідуючи Ніка, тримаючи клинки ширше і нижче. Нік відступив, відступив ліворуч, ухилився вправо, а потім стрибнув уперед, використовуючи парування рук, щоб відхилити більш коротке лезо убік, коли воно знялося вгору в його пах. Найф спробував стримати його удар, але перш, ніж його рука зупинилася, Нік зробив один крок вперед, розвернувся поруч з іншим і схрестив витягнуту руку з V своєї руки під ліктем Найфа і долонею на маківці Найфа. зап'ястя. Рука клацнула з хрускотом.


Навіть коли Найф закричав, гострі очі Ніка побачили, як великий клинок повернувся до нього, наближаючись до Найфа. Він усе це бачив так само ясно, як у повільному кіно. Сталь була низькою, вістрям і проникала прямо під його пупок. Неможливо було заблокувати його, його руки лише завершували клацання ліктем Найфа. Було тільки…


Все це зайняло частку секунди. Людина без блискавичних рефлексів, людина, яка не ставилася серйозно до своїх тренувань і докладала чесних зусиль, щоб залишатися у формі, померла б прямо тут, з розрізом власного кишечника та живота.


Нік повернувся вліво, знісши руку Найф, ніби ви це зробили при традиційному падінні та блокуванні. Він схрестив свою праву ногу вперед у стрибку, скручуванні, повороті, падінні - лезо Найфа зачепило кінчик його стегнової кістки, жорстоко розірвало тіло і завдало довгого поверхневого розрізу в сідниці Ніка, коли він пірнув на землю, несучи Найфа з ним.


Нік не відчував болю. Ви не відчуваєте її негайно; Природа дає час для боротьби. Він ударив ногою по спині Найф і притиснув здорову руку мигданаоца замком ноги. Вони лежали на землі, Найф на дні, Нік на його спині, сковуючи руки замком "змія в носі". Ніф все ще тримав свій меч у здоровій руці, але він був тимчасово марний. У Ніка була одна вільна рука, але він не міг задушити свою людину, виколоти йому очі або схопити його за яєчка. Це було протистояння - як тільки Нік послабив хватку, він міг чекати удару.


Настав час для П'єра. Вільною рукою Нік помацав свою криваву крупу, прикинувся болем і застогнав. З натовпу пролунав зітхання пізнання крові, стогін співчуття і кілька глузливих криків. Нік швидко взяв а


маленька кулька з потаємної щілини в шортах, намацала крихітний важіль великим пальцем. Він скривився і корчився, як телевізійний рестлер, спотворюючи риси обличчя, щоб виразити жахливий біль.


Найф дуже допоміг у цій справі. Намагаючись звільнитися, він рвонув їх по землі, як якийсь гротескний восьмикінцевий краб, що корчиться. Нік притис Найфа як міг, підніс руку до носа любителя ножів і випустив смертоносний вміст П'єра, вдавши, що намацує горло цієї людини.


На відкритому повітрі пар П'єра, що стрімко розширюється, швидко розсіювався. Це була перш за все кімнатна зброя. Але його пари були смертельними, і для Найфа, важко дихаючи - його обличчя було за кілька дюймів від невеликого овального джерела року, прихованого в долоні Ніка, - виходу не було.


Нік ніколи не тримав у руках жодної жертви П'єра, коли подіяв газ, і ніколи більше не хотів. Був момент застиглої бездіяльності, і ви думали, що настала смерть. Потім природа висловила протест проти вбивства організму, на розвиток якого вона витратила мільярди років, м'язи напружилися, і почалася остання боротьба за виживання. Найф - або тіло Найфа - намагалося вирватися з більшою силою, ніж та людина використовувала, коли контролювала свої почуття. Він мало не скинув Ніка. Жахливий блювотний крик вирвався з його горла, і натовп завів разом із ним. Вони думали, що це бойовий клич.


Через мить, коли Нік повільно й обережно встав, ноги Найфа судомно смикнулися, хоча його очі були широко розплющені і дивилися. Тіло Ніка були залиті кров'ю та брудом. Нік серйозно підняв обидві руки до неба, нахилився і торкнувся землі, обережним і поважним рухом перевернув Найфа і заплющив очі. Він узяв згусток крові зі своєї сідниці і торкнув супротивника, що впав, по лобі, серцю і животу. Він зіскреб землю, розмазав ще більше крові і сунув бруд у обвислий рот Найф, проштовхуючи відпрацьовану гранулу йому в горло пальцем.


Натовп це любив. Їхні примітивні емоції виражалися у вигуку схвалення, від якого тремтіли високі дерева. Шануй ворога!


Нік підвівся, знову широко розкинувши руки, коли він глянув на небо і промовив «Dominus vobiscum». Він глянув униз і зробив коло великим і вказівним пальцями, потім підняв великий палець угору. Він пробурмотів: «Згни скоріше з рештою сміття, ти божевільне повернення».


Натовп ринув на арену і підняв його на плечі, не звертаючи уваги на кров. Дехто потягнувся до нього і торкнувся себе ним по лобі, як новачки, обмазані після вбивства на полюванні на лисицю.


* * *


Диспансер Сяу був сучасним. Досвідчений місцевий лікар наклав три акуратні шви на сідницю Ніка і наклав антисептик і наклав пластир на два інші порізи.


Він знайшов Сяу і Ханса на веранді з дюжиною інших, включаючи Талу та Аміра. Ганс коротко сказав: "Справжня дуель".


Нік подивився на Сіау. «Ви бачили, що їх можна перемогти. Чи будете ви битися?»


«Ви не залишаєте мені вибору. Мюллер казав мені, що Юда зробить із нами».


"Де Мюллер - і япошка?"


«У нашій гауптвахті. Вони нікуди не підуть».


«Чи можемо ми використовувати ваші човни, щоб наздогнати корабель? Яке у вас озброєння?


Амір сказав: «Джонку замасковано під торгову. Вони мають багато великих гармат. Я спробую, але не думаю, що ми зможемо взяти її або потопити».


"У вас є літаки? Бомби?"


"У нас їх два", - похмуро сказав Сяу. «Літаючий човен на вісім місць та біплан для польових робіт. Але у мене є лише ручні гранати та трохи динаміту. Ви б їх тільки подряпали».


Нік задумливо кивнув. «Я винищу Юду та його корабель».


«А бранці? Сини моїх друзів...»


"Я, звичайно, спочатку звільню їх". Нік подумав – сподіваюся. "І я зроблю це далеко звідси, що, я думаю, зробить тебе щасливим".


Сяу кивнув головою. Цей великий Американець, ймовірно, мав бойовий корабель ВМС США. Побачивши, як він хльостав людину з двома ножами, можна було уявити все, що завгодно. Нік подумав про те, щоб попросити Хоука про допомогу військово-морського флоту, але відкинув цю ідею. На той час, коли держава та оборона сказали «ні», Юда б зник.


«Ганс, - сказав Нік, - давайте готуємося до від'їзду за годину. Я впевнений, що Сяу позичить нам свій літаючий човен».


Вони злетіли під яскраве полуденне сонце. Нік, Ганс, Тала, Амір та місцевий пілот, який, здавалося, добре знав свою справу. Незабаром після того, як швидкість вирвала корпус із моря, що чіпляється, Нік сказав пілоту: «Будь ласка, зробіть поворот у море. Підберіть продавця Portagee, який не може бути далеко від берега. Я просто хочу поглянути».


Вони знайшли «Порту» за двадцять хвилин, що пливла на північно-західній ділянці галсу. Нік привернув Аміра до вікна.


«Ось вона, – сказав він. «А тепер розкажи мені все про неї. Каюти. Озброєння. Де ти був ув'язнений. Кількість чоловіків…»


Тала тихо заговорила з наступного місця. "І, можливо, я зможу допомогти".


Нік на мить перевів на неї свої сірі очі. Вони були жорсткими та холодними. «Я думав, що ти зможеш. А потім я хочу, щоб ви обоє намалювали мені плани її каюти. Як можна докладніше».


* * *


При звуку двигунів літака Юда втік під навісом, спостерігаючи з люка. Літаючий човен пролетів над ним, зробив коло. Він насупився. То був корабель Лопоносіуса. Його палець потягнувся до кнопки бойової станції. Він зняв це. Терпіння. Вони можуть мати повідомлення. Катер міг прорватися.


Повільне судно кружляло над вітрильником. Амір і Тала швидко поговорили, наввипередки пояснювали один одному деталі джонки, який Нік увібрав і зберіг, як відро, що збирає краплі з двох кранів. Іноді він ставив їм питання, щоб підштовхнути їх.


Він не бачив обладнання ППО, хоч молоді люди його описали. Якби захисні мережі та панелі впали, він би змусив пілота піти - якнайшвидше і ухильніше. Вони пролетіли повз корабль з обох боків, перетнули його прямо над нею, щільно кружляли.


"От Юда", - вигукнув Амір. «Бачите. Тепер він знову прихований навісом. Слідкуйте за люком по лівому борту».


"Ми бачили те, що я хотів", - сказав Нік. Він нахилився вперед і заговорив пілотові на вухо. «Зроби ще один повільний пас. Нахилися кормою прямо над нею». Льотчик кивнув.


Нік опустив старомодне вікно. Зі своєї валізи він узяв п'ять лез Найфа - великий подвійний Боуї і три метальні ножі. Коли вони були за чотириста ярдів від носа, він скинув їх за борт і крикнув пілотові: «Підемо до Джакарти. Зараз же!"


Зі свого місця на кормі Ганс крикнув: «Непогано, і без бомб. Здавалося, всі ці ножі десь упали на неї».


Нік знову сів на своє місце. Його рана хворіла, і пов'язка стискалася, коли він рухався. "Вони зберуть їх і зрозуміють ідею".


Коли вони підійшли до Джакарти, Нік сказав: Ми залишимося тут на ніч і відправимося завтра на острів Фонг. Зустрінемось в аеропорту рівно о восьмій ранку. Гансе, ти візьмеш пілота з собою додому, щоб ми не втратили його?» "


"Звісно."


Нік знав, що Тала надулася, бо думала про те, де він зупиниться. З Матою Насут І вона мала рацію, але не зовсім з причин, які вона мала на увазі. Приємне обличчя Ганса було безпристрасним. Нік керував цим проектом. Він ніколи не розповість йому, як мучився під час битви із Найфом. Він спітнів і дихав так само важко, як бійці, готовий кожну мить витягнути пістолет і вистрілити в Ніфа, знаючи, що він ніколи не зможе бути досить швидким, щоб заблокувати клинок, і питаючи, як далеко вони пройдуть через розлючений натовп. Він зітхнув.


У Mata's Нік прийняв гарячу ванну з губкою - велика рана не була досить затверділа, щоб прийняти душ - і подрімав на терасі. Вона прийшла після восьми, вітаючи його поцілунками, які перетворилися на сльози, коли вона оглядала його пов'язки. Він зітхнув. Було приємно. Вона була гарніша, ніж він її пам'ятав.


"Тебе могли вбити", - ридала вона. "Я сказала тобі... Я сказала тобі..."


"Ти сказала мені", - сказав він, міцно обіймаючи її. «Я думаю, вони на мене чекали».


Настала довга мовчанка. "Що трапилося?" — спитала вона.


Він розповів їй про події. Зведення до мінімуму битви та виключення лише їхнього розвідувального польоту над кораблем - про що вона, можливо, дізнається дуже скоро. Коли він закінчив, вона здригнулася і пригорнулася дуже близько, її духи були поцілунком самі по собі. «Слава богу, гіршого не було. Тепер ви можете передати Мюллера та матроса поліції, і все закінчено».


"Не зовсім. Я відправлю їх до Махмур. Тепер черга Юди сплатити викуп. Його заручників за них, якщо він хоче повернути їх».


"О ні! Тобі буде більше небезпеки…»


"Ця назва гри, дорога".


"Не будь дурнем". Її губи були м'якими та винахідливими. Її руки дивують. «Залишися тут. Відпочивай. Можливо, тепер він піде».


"Можливо ..."


Він відповів на її ласки. Було щось у діях, навіть близьких до катастрофи, навіть боях, що залишають рани, що його стимулює. Повернення до первісності, начебто ви захопили видобуток та жінок? Він відчував себе трохи присоромленим і нецивілізованим - але дотик метелика Мати перевернули його думки.


Вона торкнулася пов'язки на його сідниці. "Боляче?"


"Навряд чи".


«Ми можемо бути обережними…»


"Так…"


Вона огортала його теплим м'яким покривалом.


* * *


Вони приземлилися на острові Фонг і виявили, що Адам Мачмур та Ган Бік чекають на рампі. Нік попрощався з пілотом Сіау. «Після того, як корабель буде відремонтовано, ти поїдеш додому, щоб забрати Мюллера та японського моряка. Ти не зможеш здійснити цей зворотний рейс сьогодні, чи не так?»


«Я міг би, якби ми хотіли ризикнути здійснити тут нічну посадку. Але я не став би». Льотчик був молодою людиною з яскравою особою, яка розмовляла англійською, як людина, яка цінувала його як мову міжнародного управління повітряним рухом і не хотіла припускатися помилок. «Якби я міг повернутися вранці, я думаю, було б краще. Але ... » Він знизав плечима, і сказав, що повернеться, якщо знадобиться. Він виконував замовлення. Він нагадав Ніку Ган Біка - він погодився, бо ще не був упевнений, наскільки він зможе протистояти системі.


"Роби це безпечним способом", - сказав Нік. «Злітай якомога раніше вранці».


Зуби сяяли, як маленькі клавіші піаніно. Нік дав йому пачку рупій. «Це для гарної подорожі сюди. Якщо ви заберете цих людей і повернете їх мені, на вас чекатимуть у чотири рази більше».


"Це буде зроблено, якщо це буде можливо, містер Бард".


«Можливо там усе змінилося. Думаю їм платять Будук».


Флаєр спохмурнів. "Я зроблю все, що в моїх силах, але якщо Сіау скаже ні..."


«Якщо ви їх отримаєте, пам'ятайте, що вони люди круті. Навіть у наручниках вони можуть завдати вам неприємностей. Ган Бік та охоронець підуть з вами. Це розумний вчинок».


Він спостерігав, як ця людина вирішила, що було б непогано сказати Сіау, що Махмури були настільки впевнені, що полонених відправлять, що вони надали важливий ескорт – Ган Бік. "Гаразд."


Нік відвів Ган Біка убік. «Візьми хорошу людину, злітай на літаку Лопонусіаса і приведи сюди Мюллера та японського моряка. Якщо виникнуть якісь проблеми, повертайся сам швидко».


"Біда?"


«Будук на платню Юди».


Нік спостерігав, як ілюзії Ган Біка розсипаються, розсипаючись у його очах, як тонка ваза, що стукає металевим стрижнем. "Не Будук".


«Так, Будуку. Ви чули історію про затримання Ніфа і Мюллера. І про бійку».


"Звісно. Мій батько говорив по телефону цілий день. Сім'ї спантеличені, але деякі погодилися діяти. Опір».


"А Адам?"


«Він чинитиме опір - я думаю».


"А твій батько?"


«Він каже, боріться. Він закликає Адама відмовитись від ідеї, що ви можете використати хабарі, щоб вирішити всі проблеми». Ган Бік говорив із гордістю.


Нік м'яко сказав: «Твій батько розумна людина. Він довіряє Будуку?


«Ні, бо коли ми були молоді, Будук багато з нами розмовляв. Але якщо він був на зарплаті Юди – це багато що пояснює. Я маю на увазі – він вибачався за деякі свої вчинки, але…»


"Як влаштувати пекло з жінками, коли він приїхав до Джакарти?"


"Як ти це дізнався?"


"Ви знаєте, як новини поширюються в Індонезії".


Адам та Онг Тянг відвезли Ніка та Ганса до будинку. Він розтягнувся на шезлонгу у величезній вітальні, його вага піднялася з хворої сідниці, коли він почув гарчання літаючого човна. Нік подивився на Онга. «Твій син хороша людина. Сподіваюся, він без проблем привезе бранців».


"Якщо це можна зробити, він це зробить". Онг приховував свою гордість.


Тала увійшла до кімнати, коли Нік перевів погляд на Адама. І вона, і її батько почали, коли він запитав: А де твій хоробрий син, Яким?


Адам одразу повернув собі покерне обличчя. Тала подивилась на свої руки. "Так, Яким", - сказав Нік. «Брат-близнюк Тали, який так схожий на неї, що обман був легкий. Вона обдурила нас на Гаваях якийсь час. Навіть один із вчителів Акіма подумав, що вона її брат, коли він глянув і вивчив фотографії».


Адам сказав своїй дочці: Скажи йому. У будь-якому випадку необхідність обману майже вичерпана. На той час, коли Юда дізнається, ми будемо боротися з ним, або ми будемо мертві».


Тала підняла на Ніка свої гарні очі, благаючи про розуміння. «Це була ідея Акіма. Я була з жахом, коли мене взяли в полон. Ви можете бачити – речі – в очах Юди. Коли Мюллер привів мене на катері, щоб мене побачили і щоб тато зробив платіж, наші люди вдали, що їхні човни не буде Мюллер увійшов у док».


Вона затнулась. Нік сказав: «Звучить як смілива операція. А Мюллер ще більший дурень, ніж я гадав. Старецький вік. Продовжуйте».


«Всі були дружелюбні. Тато подарував йому кілька пляшок, і вони випили. Яким закотив спідницю і - набивний бюстгальтер - і він поговорив зі мною і обійняв мене, а коли ми розлучилися - він виштовхнув мене в натовп. Вони подумали, що це я скорчилася від сліз. Я хотів, щоб сім'ї врятували всіх в'язнів, але вони хотіли зачекати та заплатити. Тому я поїхав на Гаваї і поговорив з ними про вас…”.


"І ти навчилася бути першокласним підводним моряком", - сказав Нік. «Ви тримали обмін у таємниці, тому що сподівалися обдурити Юду, і якщо про це знали в Джакарті, ви знали, що він дізнається про це за лічені години?»


«Так, – сказав Адам.


"Ти міг би сказати мені правду", - зітхнув Нік. «Це трохи прискорило б перебіг подій».


"Спочатку ми не знали тебе", - заперечив Адам.


"Я думаю, що зараз все набагато прискорилося". Нік побачив, як бешкетні вогники повернулися до її очей.


Онг Тянг закашлявся. "Який наступний крок, містере Бард?"


"Почекайте."


«Почекайте? Як довго. Для чого?"


«Я не знаю, скільки часу чи насправді, поки наш супротивник зробить хід. Це схоже на гру в шахи, коли ви знаходитесь у більш вигідній позиції, але ваш мат буде залежати від того, який хід він вибере. Він не може виграти, але він може завдати шкоди чи відстрочити результат. Ви не повинні заперечувати проти очікування. Раніше це було вашою політикою”.


Адам та Онг обмінялися поглядами. Цей американець-орангут міг би стати чудовим трейдером. Нік приховав усмішку. Йому хотілося бути впевненим, що Юда не мала ходу, щоб уникнути мату.


* * *


Нік знайшов, що чекати легко. Він проспав довгі години, промив свої рани і почав плавати, коли порізи зімкнулися, прогулювався барвистим екзотичним сільським місцевістю і навчився любити гадо-гадо - чудову суміш овочів з арахісовим соусом.


Ган Бік повернувся з Мюллером і матросом, а ув'язнені були замкнені у міцній в'язниці Махмура. Після короткого візиту, щоб помітити, що ґрати були міцними і що завжди чергували двоє охоронців, Нік проігнорував їх. Він запозичив у Адама новий моторний човен заввишки двадцять вісім футів і взяв Талу на пікнік і екскурсію островом. Схоже, вона думала, що розкриття трюку, в якому вони зі братом зіграли, зміцнило її зв'язок із Аль-Бардом. Вона фактично зґвалтувала його, поки вони гойдалися в тихій лагуні, але він сказав собі, що дуже тяжко поранений, щоб чинити опір - це могло б відкрити один із порізів. Коли вона спитала його, чому він сміється, він сказав: «Чи не було б смішно, якби моя кров розмазалася по ваших ногах, і Адам побачив це, зробив поспішний висновок і вистрілив у мене?»


Вона зовсім не думала, що це смішно.


Він знав, що Ган Бік з підозрою ставився до глибини відносин між Талою та великим американцем, але було очевидно, що китаєць обманював себе, вважаючи Нік просто «старшим братом». Ган Бік розповів Ніку про свої проблеми, більшість із яких були пов'язані зі спробами модернізації економічної, трудової та соціальної практики на острові Фонг. Нік послався на відсутність досвіду. «Знайдіть експертів. Я не фахівець».


Але в одній області він дав пораду. Ган Бік, будучи капітаном приватної армії Адама Махмура, намагався підняти бойовий дух своїх людей і вселяти причини для вірності острову Фонг. Він сказав Ніку: «Наші війська завжди виставлялися на продаж. На полі бою можна було, чорт забирай, показати пачку банкнот і купити їх прямо тут».


"Це доводить, що вони тупі чи дуже розумні?" - Задумався Нік.


"Ви жартуєте", - вигукнув Ган Бік. «Війська мають бути лояльні. Батьківщині. Командувачу».


«Але це приватні війська. Міліція. Я бачив регулярну армію. Охороняють будинки великих шишок та грабують торговців».


«Так. Це сумно. У нас немає ефективності німецьких військ, гунг Хо американців чи самовідданості японців…»


"Хвала Господу..."


"Що?"


"Нічого особливого". Нік зітхнув. «Послухайте – я думаю, що у випадку з ополченням ви повинні дати їм дві речі, за які вони можуть боротися. Перше – це особистий інтерес. Тож пообіцяйте їм бонуси за бойові дії та найвищу влучність. Потім розвивайте командний дух. найкращих солдатів”.


«Так, – задумливо сказав Ган Бік, – у вас є хороші пропозиції. Чоловіки виявлятимуть більше ентузіазму щодо того, що вони можуть побачити та відчути особисто. Наприклад, боротися за свою землю. Тоді у вас не буде проблем із моральним духом».


Наступного ранку Нік зауважив, що солдати крокують з особливим ентузіазмом, розмахуючи руками в дуже широкому австралійському стилі. Ган Бік їм дещо пообіцяв. Пізніше того ж дня Ганс приніс йому довгу телеграму, коли він розвалився на веранді з глечиком фруктового пуншу поруч із ним, насолоджуючись книгою, яку він знайшов у книжковій шафі Адама.


Ганс сказав: «Йому зателефонували з кабельного офісу, щоб я знав, що там. Білл Роде в поті. Що ви йому відправили? Які топи?


Ганс скопіював друкованими літерами телеграму Білла Роде, агента AX, який працював як менеджер «Галереї Барда». На аркуші було написано: МОБЮВАТИ ДЛЯ ТОП-ЧАСУ ЗУПИНИ ДОСТУПКУ КОЖНИЙ БУВ ХІПІ-СТОП-КОРАБЛЬ ДВАНАДЦЯТЬ БРУТТО.


Нік закинув голову і заревів. Ганс сказав: "Дозвольте мені це дізнатися".


"Я відправив Біллу багато топів йо-йо з релігійним різьбленням.


та красиві сцени на них. Довелося дати Йозефу Даламу деякі справи. Білл, мабуть, помістив оголошення в «Таймс» і продав всі ці чортові речі. Дванадцять брутто! Якщо він продасть їх за ціною, яку я запропонував, ми заробимо близько чотирьох тисяч доларів! І якщо ці дурниці продовжать продаватися..."


"Якщо ви повернетеся додому досить скоро, ви зможете продемонструвати їх по телевізору", - сказав Ганс. «У чоловічому бікіні. Усі дівчата…»


"Спробуй трохи". Нік затрусив лід у глечику. «Будь ласка, попросіть цю дівчину принести додатковий телефон. Я хочу зателефонувати Йозефу Даламу».


Ганс наговорив трохи індонезійською. «Ти стаєш лінивим і лінивим, як і всі ми».


"Це хороший спосіб життя".


"То ти це визнаєш?"


"Звісно." Симпатична, добре складена покоївка простягла йому телефон з широкою посмішкою і повільно підняла руку, коли Нік провів великими пальцями її крихітними. Він дивився, як вона відвернулася, наче міг бачити крізь саронг. "Це чудова країна".


Але без гарного телефонного зв'язку. Йому знадобилося півгодини, щоб дістатися Далама і сказати йому, щоб він відправив йо-йо.


Того вечора Адам Махмур влаштував обіцяний бенкет і танець. Гості побачили яскраві видовища, в яких колективи виступали, грали та співали. Ганс шепнув Ніку: «Ця країна – водевіль цілодобово. Коли він зупиняється тут, він все ще продовжується в урядових установах».


«Але вони щасливі. Веселіться. Подивіться, як Тала танцює з усіма цими дівчатами. Ракети з вигинами ... »


"Звісно. Але поки вони розмножуються так, як це роблять, рівень генетичного інтелекту падатиме. Зрештою - нетрі Індії, подібні до найжахливіших з тих, що ви бачили вздовж річки в Джакарті».


«Гансе, ти похмурий носій правди».


«І ми, голландці, лікували хвороби праворуч і ліворуч, відкрили вітаміни та покращили санітарію».


Нік сунув другові в руку свіжовідкриту пляшку пива.


Наступного ранку вони зіграли у теніс. Хоча Нік виграв, він знайшов, що Ганс є хорошим суперником. Коли вони поверталися до будинку, Нік сказав: «Я засвоїв те, що ви сказали вчора ввечері про надмірне розмноження. Є вихід?»


"По-моєму ні. Вони приречені, Нік. Вони будуть розмножуватись, як плодові мухи на яблуку, доки не стануть один одному на плечі».


«Сподіваюся, ви помиляєтесь. Сподіваюся, що щось буде виявлено, доки не стало надто пізно».


"Наприклад що? Відповіді доступні людині, але генерали, політики та знахарі блокують їх. Ви знаєте, вони завжди озираються назад. Ми побачимо день, коли…»


Нік так і не довідався, що вони побачать. Ган Бік вибіг через товсту огорожу з шпильками. Він видихнув: «Полковник Судірмат перебуває в будинку і вимагає Мюллера та матроса».


«Це цікаво, – сказав Нік. «Розслабся. Дихай».


«Але пішли. Адам може дозволити йому забрати їх».


Нік сказав: «Ганс, підійди, будь ласка, до хати. Відведи Адама або Онга убік і попроси їх просто затримати Судирмата на дві години. Примус його скупатися - пообідати - що завгодно».


"Правильно." Ганс швидко пішов.


Ган Бік перекладав вагу з ноги на ногу, нетерплячий і збуджений.


«Ган Бік, скільки чоловіків Судірмат привів із собою?»


"Трьох."


"Де інші його сили?"


"Як ви дізналися, що в нього є сила?"


"Догадки".


«Це гарне припущення. Вони в Гімбо, приблизно за п'ятнадцять миль вниз по другій долині. Шістнадцять вантажівок, близько сотні людей, два великокаліберні кулемети та старий однофунтовий кулемет».


"Чудово. Ваші розвідники стежать за ними?"


"Так."


«А як щодо атак з інших боків? Судирмат – не наркоман».


«У нього є дві роти напоготові у казармах Бінто. Вони можуть вразити нас з будь-якого з кількох напрямків, але ми дізнаємося, коли вони покинуть Бінто, і, мабуть, дізнаємося, в який бік вони йдуть».


"Що у вас є для важкої вогневої могутності?"


«Гармата сорок міліметрів і три шведські кулемети. Повно боєприпасів та вибухівки для виготовлення мін».


"Ваші хлопчики вчилися робити міни?"


Ган Бік ударив кулаком по долоні. "Їм це подобається. Пау!"


«Нехай вони замінують дорогу з Гімбо на блокпосту, яким нелегко проїхати. Тримайте решту своїх хлопців у резерві, допоки ми не дізнаємося, в який бік може увійти загін Бінто».


"Ви впевнені, що вони нападуть?"


"Рано чи пізно їм доведеться, якщо вони захочуть повернути свою маленьку набивну сорочку".


Ган Бік хмикнув і побіг геть. Нік знайшов Ганса з Адамом і Онг Тянгом та полковника Судирмата на широкій веранді. Ганс багатозначно сказав: «Ніко, ти пам'ятаєш полковника. Вмивайся краще, старий, ми йдемо обідати».


За великим столом, яким користувалися високопоставлені гості та власні групи Адама, було почуття очікування. Вона була зламана, коли Судірмат сказав: «Містер Бард, я прийшов запитати Адама про двох чоловіків, яких ви привезли сюди з Суматри».


"А ти?"


Судирмат виглядав спантеличеним, начебто в нього кинули камінь, а не м'яч. "Я що?"


"Ви дійсно? І що сказав містер Махмур?"


«Він сказав, що має поговорити з вами за сніданком – і ось ми».


«Ці люди – міжнародні злочинці. Мені справді треба здати їх Джакарті».


«О, ні, я тут авторитет. Вам не слід було переміщати їх із Суматри, а тим більше до мого району. У вас серйозні проблеми, містере Бард. вирішено. Ти..."


«Полковнику, ви сказали достатньо. Я не звільняю бранців».


"Містер Бард, ви все ще носите цей пістолет". Судирмат сумно похитав головою з боку на бік. Він змінював тему, шукаючи спосіб змусити людину захищатись. Він хотів домінувати над ситуацією – він чув усе про те, як цей Аль Бард бився та вбив людину з двома ножами. І це ще один із людей Юди!


"Да я." Нік широко посміхнувся йому. «Це дає почуття безпеки та впевненості при зіткненні з ненадійними, підступними, егоїстичними, жадібними, віроломними та нечесними полковниками». Він розтягував слова, залишаючи достатньо часу на той випадок, якщо їхня англійська мова не відповідала точному значенню.


Судирмат почервонів, випростався на своєму місці. Він не був повним боягузом, хоча більшість його особистих рахунків було зведено за допомогою пострілу в спину або «Техаського суду» найманцем – із дробовиком із засідки. «Ваші слова образливі».


«Не настільки, наскільки вони є правдивими. Ви працюєте на Юду і обманюєте своїх співвітчизників з того часу, як Юда розпочав свою операцію».


Ган Бік увійшов до кімнати, помітив Ніка і підійшов до нього з відкритою запискою в руці. «Це щойно прийшло».


Нік кивнув Судирмату так чемно, начебто вони перервали обговорення результатів гри у крикет. Він прочитав: "Все відбуття Гімбо 12.50 годин". Готуються покинути Бінто.


Нік усміхнувся хлопцеві. «Чудово. Продовжуй». Він дозволив Ган Біку дійти до дверного отвору, потім крикнув: «О, Ган…» Нік підвівся і поспішив за юнаком, який зупинився і обернувся. Нік пробурмотів: "Захопіть трьох його солдатів, які тут".


«Чоловіки зараз спостерігають за ними. Просто чекають на мій наказ».


«Вам не потрібно повідомляти мені про блокування сил Бінто. Коли ви знаєте їхній маршрут – заблокуйте їх».


Ган Бік показав перші ознаки занепокоєння. «Вони можуть підтягнути набагато більше війська. Артилерія. Як довго ми повинні їх утримувати?


«Усього кілька годин – можливо, до завтрашнього ранку». Нік розсміявся і поплескав його по плечу. "Ви мені довіряєте, чи не так?"


"Звісно." Ган Бік помчав, і Нік похитав головою. Спочатку надто підозріло – тепер надто довірливо. Він повернувся до столу.


Полковник Судирмат говорив Адаму та Онгу: «Мої війська скоро будуть тут. Тоді ми побачимо, хто назве імена…»


Нік сказав: «Ваші війська висунулися відповідно до наказу. І їх зупинили. Тепер поговоримо про пістолети – передайте цей на поясі. Тримайте його пальцями на ручці».


Улюбленою розвагою Судирмату, окрім зґвалтування, був перегляд американських фільмів. Вестерни показували щоночі, коли він був на своєму командному пункті. Старі з Томом Міксом і Хутом Гібсоном – нові з Джоном Вейном та сучасними зірками, яким треба було допомогти сісти на коней. Але індонезійці цього не знали. Багато хто з них думав, що всі американці – ковбої. Судирмат сумлінно практикував своє вміння – але ці американці народилися зі зброєю! Він обережно простяг чехословацький автомат через стіл, трохи тримаючи його між пальцями.


Адам стурбовано сказав: "Містер Бард, ви впевнені ..."


«Містер Махмур, ви теж будете за кілька хвилин. Давайте закриємо цю какашку, і я покажу вам».


Онг Тянг сказав: «Какашка? Я цього не знаю. По-французьки… будь ласка, німецькою… це означає…?»


Нік сказав: «Кінські яблука». Судирмат насупився, коли Нік вказав шлях до сторожки.


* * *


Ган Бік та Тала зупинили Ніка, коли він виходив із в'язниці. Ган Бік ніс бойову рацію. Він виглядав стурбованим. "Ще вісім вантажівок прибувають, щоб підтримати вантажівки з Бінто".


"Чи є у вас сильна перешкода?"


«Так. Або якщо ми вибухнемо міст Тапачі…»


«Дуй. Ваш пілот-амфібія знає, де це?


"Так."


«Скільки динаміту ви можете заощадити мені тут – зараз?»


«Багато. Сорок – п'ятдесят пачок».


«Принеси його мені літаком, а потім повертайся до своїх людей. Тримайся цієї дороги.


Коли Ган Бік кивнув, Тала запитала: Що я можу зробити?


Нік уважно подивився на двох підлітків. «Залишайся з Ганом. Збери аптечку, і якщо маєш такі сміливі дівчата, як ти, візьми їх із собою. Можуть бути жертви.


Пілот амфібії знав міст Тапачі. Він вказав на це з тим же ентузіазмом, з яким спостерігав, як Нік склеював разом м'які палички вибухівки, зв'язував їх дротом для додаткової безпеки і вставляв ковпачок - два дюйми металу, як мініатюрна кулькова ручка - глибоко в кожну групу. у ярд. Закріпив запобіжник до пакета, щоб він не зіскочив. "Бум!" – радісно сказав пілот. «Бум. Там».


Вузький міст Тапачі перетворився на руїни, що димляться. Ган Бік зв'язався зі своєю командою зі знесення, і вони знали свою справу. - крикнув Нік у вухо флаєру. «Зробіть гарний легкий прохід прямо дорогою. Давайте розосередимо їх і підірвемо вантажівку або дві, якщо зможемо».


Вони скинули саморобні бомби, що розбризкуються, за два проходи. Якщо люди Судирмат знали зенітні вчення, вони забули про це або ніколи не думали про це. Коли їх бачили востаннє, вони бігли на всі боки від колони вантажівок, три з яких горіли.


«Додому», - сказав Нік пілоту.


Вони так і не змогли це зробити. Через десять хвилин двигун затих, і вони приземлилися в тихій лагуні. Пілот весело посміхнувся. "Я знаю. Засміявся. Паршивий бензин. Я полагоджу».


Нік спітнів разом із ним. Використовуючи набір інструментів, що виглядав як домашній ремонтний комплект Woolworth, вони очистили карбюратор.


Нік спітнів і хвилювався, бо вони втратили три години. Нарешті, коли чистий бензин заправили до карбюратора, двигун запрацював на першому обертанні, і вони знову злетіли. "Погляньте на берег, біля Фонга, - крикнув Нік, - там має бути вітрильне судно".


Це було. «Порту» лежав неподалік доків Мачмура. Нік сказав: «Йди через острів Зоо. Ти можеш знати його як Адата – поруч із Фонгом».


Двигун знову затих на суцільному зеленому килимі Зоопарку. Нік здригнувся. Який шлях, проткнутий деревами у тріщині у джунглях. Молодий пілот розтягнув планку вниз по долині струмка, по якій Нік піднявся з Талою, і опустив стару амфібію за межі прибою, як лист, що впав на ставок. Нік глибоко зітхнув. Він отримав широку усмішку від пілота. "Ми знову чистимо карбюратор".


"Зроби це. Я повернуся за кілька годин».


"Гаразд."


Нік побіг пляжем. Вітер і вода вже змінили орієнтири, але це мало місце. Він був на правильній відстані від гирла струмка. Він вивчив мис і поїхав далі. Усі баньяни на краю джунглів виглядали однаково. Де були троси?


Погрозливий удар у джунглях змусив його сісти та залучити Вільгельміну. Вирвавшись із підліску, змітаючи дводюймові кінцівки, наче зубочистки, з'явилася Мейбл! Мавпа стрибнула по піску, поклала голову Ніка на плече, обняла його та радісно підписала. Він опустив пістолет. "Привіт, крихітко. Вони ніколи не повірять цьому вдома».


Вона видала радісні гуркітливі звуки.


Розділ 8


Нік пішов далі, копаючи пісок з боку моря від баньянових дерев. Нічого. Мавпа йшла за його плечем, як собака-чемпіон чи вірна дружина. Вона подивилася на нього, потім побігла пляжем; зупинився і озирнувся, ніби говорячи: «Давай».


«Ні, – сказав Нік. Це все неможливо. Але якщо це твій шматок пляжу…»


Це було. Мейбл зупинилася біля сьомого дерева і витягла дві мотузки з-під піску, принесеного припливом. Нік поплескав її по плечу.


Через двадцять хвилин він відкачав плавучі цистерни маленького човна і прогрів двигун. Востаннє він побачив маленьку бухту, коли Мейбл стояла на березі і запитливо піднімала велику руку. Йому здалося, що її обличчя було вбите горем, але він сказав собі, що це його уява.


Незабаром він сплив на поверхню і почув рух амфібії і сказав витрішкуватому пілоту, що зустріне його у Махмуров. «Я не дістануся туди до темряви. Якщо ви хочете перелетіти через блокпости, щоб дізнатися, чи планують армія якісь трюки, вперед. Чи зможете зв'язатися з Ган Біком по радіо?»


"Ні. Я кидаю йому записку".


Того дня молодий льотчик не залишив жодних записок. Підводячи повільну амфібію до трапу, опускаючись до моря, як товстий жук, він пройшов дуже близько до "Порти". Вона готувалася до дії та змінила особистість на джонку. Іуда чув виття інтеркому на мосту Тапачі. Скорострільні зенітні гармати Юди розрубали літак на стрічки, і він упав у воду, як втомлений жук. Пілот не постраждав. Він знизав плечима і виплив на берег.


Було темно, коли Нік послизнув на підводному човні.


до паливного доку Мачмура і почав доливати її баки. Чотири хлопці в доках мало розмовляли англійською, але весь час повторювали: «Іди додому. Дивися Адама. Скоріше».


Він знайшов на ганку Ганса, Адама, Онга та Талу. Позицію охороняли десяток людей - вона була схожа на командний пункт. Ганс сказав: «З поверненням. Прийде платити».


"Що трапилося?"


«Юда вислизнув на берег і здійснив набіг на гауптвахту. Він звільнив Мюллера, японця та Судирмата. Відбулася шалена боротьба за зброю стражників - там залишилося лише двоє охоронців, а Ган Бік узяв із собою всі війська. Потім Судірмат був застрелений одним із своїх людей, а решта пішла з Юдою».


«Небезпека деспотизму. Цікаво, як довго цей солдат чекав на свій шанс. Ган Бік тримає дороги?


Як камінь. Ми турбуємося про Юду. Він може вистрілити в нас або вчинити новий набіг. Він надіслав повідомлення Адаму. Він хоче 150 тисяч доларів. Через один тиждень".


«Чи він убиває Акіма?»


"Так."


Тала заплакала. Нік сказав: «Не треба, Тала. Не хвилюйся, Адаме, я поверну бранців». Він подумав, що якщо він був надто самовпевнений, це було з поважної причини.


Він відвів Ганса убік і написав повідомлення у блокноті. "Телефони все ще працюють?"


«Звичайно, ад'ютант Судирмату дзвонить кожні десять хвилин із погрозами».


"Спробуйте зателефонувати в кабельну службу".


Телеграма, яку Ганс обережно повторив у телефон, гласила: РАДИТЬ КИТАЙСЬКИЙ БАНК ІУДА ЗБИРАВ ШІСТЬ МІЛЬЙОНІВ ЗОЛОТА І ТЕПЕР ПОВ'ЯЗАНИЙ З ПАРТІЇ НАХДАТУЛ УЛАМА. Він був відправлений Девіду Хоук.


Нік звернувся до Адама: «Пошліть до Юди людину. Скажіть йому, що ви заплатите йому 150 000 доларів завтра о десятій ранку, якщо зможете відразу повернути Акіма».


«У мене тут не так багато грошей у твердій валюті. Я не візьму Акіма, якщо інші в'язні мають померти. Жоден Махмур ніколи не зможе знову показати своє обличчя…»


«Ми їм нічого не платимо та звільняємо всіх ув'язнених. Це прийом».


"Ой." Він швидко віддавав накази.


На світанку Нік був у маленькій субмарині, розгойдуючись на мілководді на перископічній глибині за півмилі вниз по пляжу від акуратної китайської джонки «Вітер метелика», що майорить прапор Чан Кайші, червоний плащ з білим сонцем у синьому фоні. Нік підняв антену підводного човна. Він нескінченно сканував частоти. Він чув балаканину з армійських радіоприймачів на блокпостах, він чув тверді тони Ган Біка і знав, що там, мабуть, усе гаразд. Потім він отримав сильний сигнал – поблизу – і відповіло радіо «Вітер метелика».


Нік установив передавач на ту саму частоту і без кінця повторював: «Привіт, "Вітер метелика". Привіт, Юдо. У нас є комуністичні бранці для тебе та гроші. Привіт, метелик, вітер…»


Він продовжував говорити, поки плив маленьке підводне судно до джонка, не впевнений, що море заглушить його сигнал, але теоретично антена з перископічним спорядженням могла передавати на цій глибині.


* * *


Юда вилаявся, тупнув ногою по підлозі своєї каюти і перейшов на свій потужний передавач. Він не мав кристалів внутрішнього зв'язку, і він не міг підняти невидиме судно, яке несло вахту з кодом CW на діапазонах високої потужності. «Мюллер, – прогарчав він, – що цей диявол намагається зробити? Слухай».


Мюллер сказав: Це близько. Якщо корвет вважає, що ми маємо проблеми, спробуйте DF…»


«Ба. Мені не потрібний пеленгатор. Це той божевільний Бард із берега. Чи зможете налаштувати передавач на достатню потужність, щоб його заглушити?


"Це займе небагато часу".


Нік спостерігав, як "Вітер Метелики" збільшилася у оглядове скло. Він обвів море прицілом і побачив на обрії судно. Він опустив маленький підводний човен на шість футів, час від часу підглядаючи металевим оком, наближаючись до джонки з боку берега. Погляд її спостерігачів має бути спрямований на корабель, що заходить із моря. Він досяг правого борту, залишаючись непоміченим. Коли він відкрив люк, то почув, як кричать у мегафон, інші люди теж щось кричать і гуркіт важкої зброї. За п'ятдесят ярдів від джонки ринув струмінь води.


«Це займе тебе», - пробурмотів Нік, підкидаючи покрите нейлоном захват, щоб зачепитися за металевий обід шпагату. «Почекайте, вони виправлять діапазон». Він швидко піднявся тросом і визирнув за край палуби.


Бум! Снаряд із дзижчанням пролетів повз грот-щогли, його потворне бурчання було таким сильним, що ви могли подумати, що відчуваєте порив від його проходу. Всі на борту зібралися біля берега моря, кричачи і гудячи до мегафонів. Мюллер направив двох чоловіків, які сигналізують семафор та міжнародні прапори Морзе. Нік усміхнувся – ніщо з того, що ти їм скажеш зараз, не зробить їх щасливими! Він заліз на борт і зник у носовому люку. Він спустився трапом, по інших сходах


е.. судячи з опису та малюнків Ган Біка та Тали, він почував себе так, ніби бував тут раніше.


Охоронець схопив пістолет, і люгер Вільгельміна вистрілила. Через горло точно у центр. Нік відчинив камеру. «Та гаразд, хлопці».


«Є ще один», - сказав молодий хлопець із жорсткою зовнішністю. "Дай мені ключі".


Молодь відпустила Акіма. Нік віддав пістолет охоронця хлопцю, який зажадав ключі та спостерігав, як він перевіряє безпеку. Він підійде.


На палубі Мюллер завмер, побачивши, як Нік і семеро молодих індонезійців вискочили з люка і стрибнули за борт. Старий нацист побіг до корми за своїм автоматом Томмі, оббризкав море кулями. З таким самим успіхом він міг вистрілити в зграю морських свиней, що ховаються під водою.


Тридюймовий снаряд потрапив у джонку на міделі, розірвався всередині і повалив Мюллера навколішки. Він болісно зашкутильгав на корму, щоб порадитися з Юдою.


Нік сплив на субмарині, відкрив люк, стрибнув у крихітну кабіну і без зайвих рухів пустив крихітне судно в дорогу. Хлопчики чіплялися за неї, як водяні клопи за спину черепахи. Нік крикнув: «Стежте за пострілами! Ідіть за борт, якщо побачите гармати!


"Джа."


Вороги були зайняті. Мюллер крикнув Юді: «Полонені втекли! Як ми можемо зупинити стрілянину цих дурнів? Вони збожеволіли!»


Юда був крутий, як капітан торгового флоту, який спостерігав за вченням судів. Він знав, що настане день розплати з драконом, але так скоро! У такий поганий час! Він сказав: «А тепер одягни костюм Нельсона, Мюллер. Ти зрозумієш, що він відчував».


Він направив бінокль на корвет, і його губи похмуро скривилися, коли побачив кольори Китайської Народної Республіки. Він опустив окуляри і захихотів - дивний гортанний звук, схожий на прокляття демона. «Джа, Мюллере, можна сказати, покинути корабель. Наша угода з Китаєм розривається».


Два постріли з корвета пробили носову частину джонки та підірвали її 40 мм. гармату в брухт. Нік зробив уявну позначку, прямуючи до берега на повній потужності - за винятком пострілів з далекої відстані, які ці артилеристи ніколи не промахувалися.


Ганс зустрів його на пристані. "Схоже, Хоук отримав телеграму і правильно поширив інформацію".


Адам Махмур підбіг і обійняв сина.


Джонка горіла, повільно осідаючи. Корвет на горизонті ставав дедалі менше. "Як ви зробите ставку, Гансе?" - Запитав Нік. "Це кінець Юди чи ні?"


«Без суперечки. Зважаючи на те, що ми про нього знаємо, він міг втекти прямо зараз у костюмі для аквалангу».


"Давайте візьмемо човен і подивимося, що ми зможемо знайти".


Вони виявили, що частина екіпажу чіплялася за уламки, чотири тіла, двоє тяжко поранених. Юди та Мюллера не було видно. Коли вони припинили пошуки з настанням темряви, Ганс прокоментував: "Сподіваюся, вони в животі акули".


Наступного ранку на конференції Адам Махмур знову був зібраний і розважливий. «Сім'ї вдячні. Це було майстерно зроблено, містере Бард. Скоро сюди прибудуть літаки, щоби забрати хлопчиків».


«А як щодо армії та пояснення смерті Судирмату?» - Запитав Нік.


Адам усміхнувся. «Завдяки нашому спільному впливу та свідченням, армія отримає догану. У всьому винна жадібність полковника Судирмату».


Приватна амфібія клану Ван Кінг доставила Ніка та Ханса до Джакарти. У сутінках Нік - прийнявши душ і у свіжому одязі - чекав Мату в прохолодній, темній вітальні, в якій він насолоджувався стількими ароматними годинниками. Вона приїхала і підійшла до нього. «Ви справді у безпеці! Я чув найфантастичніші історії. Вони ходять по всьому місту».


«Дехто може бути правдою, моя люба. Найголовніше – Судирмат мертвий. Заручників звільнено. Піратський корабель Юди знищено».


Вона палко поцілувала його: «… всюди».


"Майже."


«Майже? Ходімо - я переодягнуся, а ти мені про це розповіси...»


Він дуже мало пояснив, поки він із захопленим захопленням спостерігав, як вона відкинула свій міський одяг і закуталася в саронг у квіточку.


Коли вони вийшли у внутрішній дворик і заспокоїлися з джин-тоніком, вона запитала: Що ти робитимеш тепер?


"Я повинен піти. І я хочу, щоб ти пішов зі мною».


Її гарне обличчя сяяло, коли вона дивилася на нього з подивом і захопленням. Що? Ах так… Ти правда…»


«Право, Мата. Ти маєш піти зі мною. Протягом сорока восьмої години. Я лишу тебе у Сінгапурі або будь-де. І ти ніколи не мусиш повертатися до Індонезії». Він глянув їй у вічі серйозно і серйозно. «Ви ніколи не повинні повертатися до Індонезії. Якщо ви це зробите, тоді я маю повернутися і - внести деякі зміни».


Вона зблідла. У його сірих очах було щось глибоке і нечитане, тверде, як полірована сталь. Вона зрозуміла, але спробувала ще раз. «Але якщо я вирішу, чого не хочу? Я маю на увазі – з тобою – це одне, – але бути покинутою в Сінгапурі.


"


«Надто небезпечно, щоб залишати тебе, Мата. Якщо я зроблю це, я не закінчу свою роботу – а я завжди ретельний. Ти дієш заради грошей, а не ідеології, тому я можу зробити тобі пропозицію. залишатися?" Він зітхнув. «У вас було багато інших контактів, окрім Судирмата. Ваші канали і мережа, через яку ви спілкувалися з Юдою, все ще в цілості. Я вважаю, ви використовували військове радіо - або у вас можуть бути свої люди. Але… ви бачите… мою позицію».


Їй стало холодно. То був не той чоловік, якого вона тримала в руках, майже перший чоловік у своєму житті, якого вона зв'язала думками про кохання. Людина така сильна, мужня, ніжна, з гострим розумом - але якими сталевими були тепер ці гарні очі! "Я не думав, що ти..."


Він торкнувся її кінчиків і закрив їх пальцем. «Ви потрапили до кількох пасток. Ви запам'ятаєте їх. Корупція породжує безтурботність. Серйозно, Мато, я пропоную вам прийняти мою першу пропозицію».


"А ваше друге…?" У горлі раптово пересохло. Вона згадала пістолет і ніж, які він носив, відклала їх убік і приховала з поля зору і тихо пожартувала, коли коментувала їх. Краєм ока вона знову подивилася на непримиренну маску, яка так дивно виглядала на коханому гарному обличчі. Її рука піднялася до рота, і вона зблідла. "Ти б! Так… ти вбив Найфа. І Юду з іншими. Ти не схожий на Ганса Норденбосса».


"Я інший", - погодився він зі спокійною серйозністю. «Якщо ти колись знову ступиш до Індонезії, я вб'ю тебе».


Він ненавидів слова, але угода має бути чітко зображена. Ні – фатальне непорозуміння. Вона плакала годинами, зів'яла, як квітка під час посухи, здавалося, сльозами вичавлювала всю свою життєву силу. Він жалкував про цю сцену – але він знав силу відновлення прекрасних жінок. Інша країна – інші чоловіки – і, можливо, інші угоди.


Вона відштовхнула його - потім підкралася до нього і тонким голосом сказала: Я знаю, що у мене немає вибору. Я піду".


Він розслабився – зовсім небагато. "Я допоможу тобі. Норденбос можна довірити продати те, що ти залишиш, і я гарантую, що ти отримаєш гроші. Ти не залишишся у новій країні без гроша».


Вона придушила останні ридання, і її пальці пестили його груди. «Чи можете ви виділити день чи два, щоб допомогти мені влаштуватися в Сінгапурі?»


"Я думаю так."


Її тіло здавалося без кісток. То була капітуляція. Нік повільно і м'яко зітхнув з полегшенням. До цього ніколи не звикати. Так було найкраще. Хок схвалив би це.


Картер Нік


Капюшон смерті


Нік Картер


Капюшон смерті


Присвячується людям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Глава I


Через десять секунд після того, як він повернув з шосе 28, він задумався, чи не схибив він. Чи повинен він привезти дівчину до цього ізольованого місця? Чи потрібно було залишати його зброю поза досяжністю в прихованій шафці під задньою палубою машини?


На всьому шляху від Вашингтона шосе US 66 фари металися на хвості. На це можна було очікувати на завантаженій супермагістралі, але на шосе 28 вони не відреагували, що було менш логічно. Він думав, що вони належали одній машині. Тепер це було.


«Кумедно», - сказав він, намагаючись відчути, чи напружилася дівчина в його руках від цього зауваження. Він не відчув змін. Гарне м'яке тіло залишалося чудово податливим.


"Яка?" пробурмотіла вона.


"Тобі доведеться трохи посидіти, люба". Він обережно поставив її у вертикальне положення, рівномірно поклав руки на кермо в положенні «три та дев'ять годин» і поставив дросель на підлогу. За хвилину він звернув на знайомий провулок.


Він сам порався з налаштуванням нового двигуна і відчув особисте задоволення, коли 428 кубічних дюймів викликали прискорення, не спіткнувшись про підвищення обертів. Thunderbird мчав через S-подібні повороти двосмугового путівця Меріленда, як колібрі, що кренилася між деревами.


"Захоплюючий!" Мото Рут відсунулася, щоб дати йому місце для рук.


"Розумна дівчинка", - подумав він. Розумно, гарно. Я думаю…


Він добре знав дорогу. Швидше за все це не так. Він міг втекти від них, вислизнути у безпечне місце та провести багатообіцяючий вечір. Це не спрацює. Він зітхнув, дозволив «Птаху» сповільнитись до помірної швидкості та перевірив свій слід на підйомі. Вогні були там. Вони не посміли виставити їх на такій швидкості звивистими дорогами. Вони розіб'ються. Не можна допустити цього - вони можуть бути для нього настільки ж цінними, як і він для них.


Він сповільнився до повзання. Фари наблизилися, спалахнули, ніби іншу машину пригальмували, а потім погасли. Ааа… Він усміхнувся у темряві. Після першого холодного контакту завжди були хвилювання та надія на успіх.


Рут притулилася до нього, аромат її волосся і ніжні чудові духи знову наповнили його ніздрі. «Це було весело, – сказала вона. - Мені подобаються сюрпризи».


Її рука лежала на твердих м'язах його стегна. Він не міг сказати, чи натиснула вона трохи, чи це почуття було викликане розгойдуванням машини. Він обійняв її і обережно обійняв. «Я хотів спробувати ці повороти. Минулого тижня колеса були збалансовані, і я не мав можливості зігнути її в місті. Тепер вона чудово повертає».


«Я думаю – все, що ти робиш, націлене на досконалість, Джеррі. Хіба я не правий? Не будь скромним. Мені це достатньо, коли я в Японії.


«Вважаю, так. Так можливо".


"Звісно. І ви амбітні. Ви хочете бути із лідерами».


«Ви гадаєте. Усі хочуть досконалості та лідерства. Як високий темний чоловік з'явиться у житті кожної жінки, якщо вона протримається досить довго».


"Я довго чекав". Рука притиснула його стегно. Це був не рух машини.


«Ви ухвалюєте поспішне рішення. Ми були разом двічі. Тричі, якщо рахувати зустріч на вечірці Джиммі Хартфорда».


"Я вважаю це", - прошепотіла вона. Її рука трохи погладила його ногу. Він був здивований і втішений чуттєвою теплотою, яку пробудила в ньому проста ласка. По його спині пробігло більше мурашок, ніж у більшості дівчат, коли вони пестили його оголену плоть. "Це так правильно, - подумав він, - фізичний стан підходить тваринам або швидкому", але для того, щоб підняти дійсно високу температуру, необхідне емоційне порозуміння.


Почасти, як він припускав, він продався на Рут Мото, коли спостерігав за нею на танцях у яхт-клубі, а через тиждень - на вечері на честь дня народження Роберта Куітлока. Подібно до хлопчика, який дивився у вітрину магазину на блискучий велосипед чи купу спокусливо виставлених цукерок, він збирав враження, які підживлювали його надії та прагнення. Тепер, коли він знав її краще, він був переконаний, що його смак чудовий.


Серед дорогих суконь та смокінгів на вечірках, де чоловіки в грошах наводили найкрасивіших жінок, яких тільки могли знайти, Рут зображувалась як незрівнянна перлина. Вона успадкувала ріст і довгі кістки від своєї норвезької матері, а темне забарвлення та екзотичні риси обличчя – від свого японського батька, утворюючи євразійську суміш, яка виробляє найкрасивіших жінок у світі. За будь-якими стандартами її тіло було абсолютно бездоганним, і коли вона рухалася по кімнаті на руці батька, кожна пара чоловічих очей ковзала їй услід або стежила за нею, залежно від того, чи спостерігала за ними якась інша жінка чи ні. Вона викликала захоплення, бажання і, у простішій свідомості, миттєве бажання.


Її батько, Акіто Цогу Ну Мото, супроводжував її. Він був невисокого зросту і масивний, з гладкою шкірою, що не старіла, і спокійним безтурботним виразом обличчя патріарха, висіченого з граніту.


Чи були Мото такими, якими вони здавались? Їх перевірила найефективніша розвідувальна служба США – AX. Звіт був чистим, але зонд піде глибше, повернеться до Метью Перрі.


Девід Хок, старший офіцер AXE і один із начальників командування Ніка Картера, сказав: «Вони можуть виявитися глухим кутом, Нік. Старий Акіто заробив кілька мільйонів на японо-американських підприємствах у галузі електроніки та будівельних товарів. надрукована як цвях, але прямолінійна. Рут поводилася з Вассаром. Вона популярна господиня і рухається у добрих вашингтонських колах. Дотримуйтесь інших вказівок… якщо вони у вас є».


Нік придушив усмішку. Хоук підтримав би вас своїм життям та кар'єрою, але він був вправний у голці натхнення. Він відповів: «Так. Як щодо Акіто як ще однієї жертви?


Тонкі губи Хоука оголили одну з його рідкісних посмішок, утворюючи мудрі та втомлені зморшки навколо його рота та очей. Вони зустрілися для своєї останньої розмови відразу після світанку у відокремленому глухому куті у форті Бельвуар. Ранок був безхмарним, день буде спекотним. Яскраві сонячні промені пронизували повітря над Потомаком і висвітлили сильні риси Яструба. Він дивився, як човни вирушають із гори. Яхт-клуб Вернон та Ганстон-Коув. «Вона, мабуть, така гарна, як вони кажуть».


Нік не здригнувся. Хто, Рут? Єдина у своєму роді».


«Особистість плюс сексуальна привабливість, га? Я маю подивитись на неї. Вона гарно з'являється на фотографіях. Ви можете подивитись на них в офісі».


- подумав Нік, Хоук. Якби це ім'я не пасувало, я запропонував би Old Fox. Він сказав: «Я віддаю перевагу реальній речі, вона пахне так добре якщо -..? Порнографічні»


Ні, нічого подібного. Вона перевіряється як типова дівчина із пристойної родини. Можливо, роман чи два, але якщо вони так обережно приховані. Можливо, незаймана. У нашому бізнесі завжди є "можливо". Але не купуйте їх насамперед перевір, Нік. Будь обережний. Не розслабляйся ні на мить. "


Знову і знову Хоук словами застереження та дуже далекоглядними діями буквально рятував життя Ніколасу Хантінгтону Картеру, N3 з AX-US.


"Не буду, сер", - відповів Нік. «Але в мене таке почуття, що я нікуди не подінусь. Шість тижнів вашингтонських вечірок – це весело, але мені набридає гарне життя».


«Я можу уявити, як ви почуваєтеся, але залишайтеся з цим. Ця справа дає відчуття безпорадності, коли три важливі людини мертві. Але ми зробимо перерву, і вона широко розкриється».


"Більше немає допомоги від конференцій з розтину?"


«Кращі патологи у світі згодні з тим, що вони померли з природних причин – очевидно. Вони вважають себе такими маленькими природними? Так. Логічно? Ні. Сенатор, чиновник кабінету міністрів та ключовий банкір у нашому грошовому комплексі. метод, посилання чи причину. В мене таке почуття ... "


"Почуття" Хоука - засновані на його енциклопедичних знаннях і розумної інтуїції - ніколи, наскільки Нік пам'ятав, ніколи не помилялися. Він обговорював деталі справи та можливості з Хоуком протягом години, і вони розлучилися. Яструб для команди – Нік на його роль.


Шість тижнів тому Нік Картер буквально увійшов до шкіри «Джеральда Парсонса Демінга», вашингтонського представника нафтової компанії Західного узбережжя. Ще один високий, смаглявий та гарний молодий керівник, якого запрошували на всі найкращі офіційні та світські заходи.


Він підійшов до цієї частини. Йому слід; він був створений для нього майстрами відділу документації та редагування AX. Волосся Ніка стало чорним, а не каштановим, крихітна синя сокира всередині його правого ліктя була прихована фарбою для шкіри. Його глибокої засмаги було недостатньо, щоб відрізнити його від справжнього брюнета, шкіра потемніла. Він вступив у життя, яке двійник встановив заздалегідь, у комплекті з документами та посвідченнями особистості, які ідеально підходять навіть для тонких деталей. Джеррі Демінг, обиватель, з вражаючим заміським будинком у Меріленді та квартирою у місті.


Мерехтіння фар у дзеркалі повернуло його до моменту. Він став Джеррі Демінгом, вписавшись у фантазію, змусивши себе забути про Люгера, стилет і крихітну газову бомбу, так ідеально заховану у відсіку, звареному під задньою частиною Птаха. Джері Демінг. Самостійно. Приманка. Target. Чоловік послав, щоб змусити ворога рухатися. Людина, якій іноді дісталася скринька.


Рут м'яко сказала: "Чому ти сьогодні в такому мінливому настрої, Джеррі?"


«Було передчуття. Я думав, що за нами їхала машина.


«О, дорогий. Ти не сказав мені, що одружений».


"Сім разів і любив кожного". Він посміхнувся. Це був той самий жарт, який хотів би зробити Джеррі Демінг. «Ні-о-о, люба. Я була надто зайнята, щоб серйозно втручатися». То була правда. Він додав вигадку: «Більше не бачу цих вогнів. Думаю, я помилявся. Ви маєте це подивитися. На цих путівцях багато пограбувань».


«Будь обережним, люба. Може, нам не варто було йти звідси. Твоє місце дуже ізольоване? Я не боюся, але мій батько суворий. Він страшенно боїться публічності. Він завжди застерігає мене бути обережним. Я вважаю, його стара сільська розсудливість.


Вона пригорнулася до його руки. "Якщо це вчинок, - подумав Нік, - то це здорово". З того часу, як він познайомився з нею, вона поводилася так само, як сучасна, але консервативна дочка іноземного бізнесмена, який відкрив, як заробити мільйони в США.


Людина, яка заздалегідь обмірковувала кожен свій рух і слово. Коли ви знайшли золотий ріг достатку, ви уникнули будь-якої поганої слави, яка могла б перешкодити вашій роботі. У світі військових контрактів, банкірів та керівництва публічність вітається, як ляпас по червоному необробленому сонячному опіку.


Правою рукою він знайшов соковиті груди, без заперечень з її боку. Це було приблизно так далеко, як він просунувся з Рут Мото, прогрес був повільнішим, ніж йому хотілося, але це відповідало його методам. Він зрозумів, що навчання жінок було схоже на дресирування коней. Якістю успіху були терпіння, невеликі успіхи за раз, м'якість та досвід.


«Мій будинок ізольований, дорога, але на під'їзній дорозі є автоматична брама, і поліція регулярно патрулює територію. Нема про що турбуватися».


Вона пригорнулася до нього. "Це добре. Ви давно володієте ним?"


"Кілька років. З того часу, як я почав проводити багато часу у Вашингтоні». Йому було цікаво, чи були її питання випадковими чи добре спланованими.


«І ви були у Сіетлі до того, як приїхали сюди? Це чудова країна. Ці дерева в горах. Рівний клімат».


"Так." У темряві вона не могла бачити його маленьку усмішку. «Я справді дитя природи. Я хотів би піти на пенсію в Скелясті гори і просто полювати, ловити рибу і таке інше».


"У повній самоті?"


Ні. Ви не можете полювати та ловити рибу всю зиму. А бувають і дощові дні.


Вона хихикнула. «Це чудові плани. Але погодьтеся? Я маю на увазі - може, ви відкладете це, як і решта, і вони знайдуть вас за своїм столом у віці п'ятдесяти дев'яти років. Серцевий напад. Жодного полювання. Жодної риболовлі. Ані зими, ані дощових днів».


"Не я. Я планую заздалегідь».


"І я теж", - подумав він, коли загальмував, коли в полі зору з'явився маленький червоний відбивач, що відзначав майже приховану дорогу. Він повернув, пройшов сорок ярдів і зупинився перед міцною дерев'яною брамою, зробленою з кипарисових дощок, пофарбованих у насичений червоно-коричневий колір. Він вимкнув двигун та фари.


Тиша була вражаючою, коли гуркіт двигуна і шелест шин припинилися. Він обережно схилив її підборіддя, і поцілунок плавно почався; їх губи хвилювалися разом у теплому, стимулюючому та вологому змішуванні. Він гладив її гнучке тіло своєю вільною рукою, обережно просуваючись трохи далі, ніж будь-коли раніше. Йому було приємно відчувати, що вона співпрацює, її губи повільно примикають до його язика, її груди, здавалося, повертаються до його ніжного масажу без тремтіння відступу. Її подих почастішало. Він зіставив свій власний ритм із ароматним ароматом – і прислухався.


Під наполегливим тиском його язика її губи, нарешті, повністю розкрилися, роздуваючись, як гнучка незаймана плева, коли він сформував спис з плоті, досліджуючи гострі глибини її рота. Він дражнив і лоскотав, відчуваючи, як вона тремтить від реакції. Він упіймав її язик між губами і ніжно посмоктав ... і він прислухався.


На ній була проста сукня з тонкої білої акулячої шкіри з гудзиками спереду. Його спритні пальці відстебнули три гудзики, і він погладив гладку шкіру між її грудей тильною стороною нігтів. Легко, вдумливо - з силою метелика, що топає пелюстка троянди. Вона ненадовго завмерла, і він намагався навіть зберегти ритм своїх ласок; прискорення тільки тоді, коли її дихання увірвалося в нього з теплим поривом, і вона видавала тихі гукі звуки. Він відправив свої пальці в м'який дослідний круїз по кулі її правих грудей. Ґул перейшов у зітхання, коли вона притулилася до його руки.


І слухав. Машина повільно і безшумно рухалася вузькою дорогою повз під'їзну доріжку, її фари пливли вночі. Вони були надто пристойними. Він чув, як вони зупинилися, коли він вимкнувся. Тепер вони перевіряли. Він сподівався, що вони мають гарну уяву, і вони побачили Рут. Їжте свої серця, хлопчики!


Він розстебнув застібку напівбюстгальтера там, де вона переходила між її чудовим декольте, і насолоджувався гладкою, теплою плоттю, що лежить на його долоні. Смачно. Надихаюче - він був радий, що на ньому не було спеціально зшитих шорт-спортивок; зброя в облягаючих кишенях була б втішною, але стриктура дратувала. Рут сказала: "О, моя люба", і трохи прикусила губу.


Він подумав: «Сподіваюся, це лише підліток, який шукає місце для паркування». Або, можливо, це була машина раптової смерті Ніка Картера. Видалення небезпечної фігури у грі, яка велася зараз, або спадщина помсти, зароблена у минулому. Як тільки ви отримали класифікацію Killmaster, ви зрозуміли ризики.


Нік провів мовою по шовковистій щоці до її вуха. Він почав ритм рукою, яка тепер обіймала чудові теплі груди всередині бюстгальтера. Він порівняв її зітхання зі своїм. Якщо ти помреш сьогодні – тобі не доведеться вмирати завтра.


Він підняв вгору вказівний палець правої руки і обережно вставив його в інше вухо, створивши потрійне лоскотання, коли змінював тиск у часі за допомогою власної невеликої симфонії. Вона тремтіла від задоволення, і він з деякою тривогою виявив, що йому подобається формувати для неї радість, і він сподівався, що вона не має зв'язку з машиною на дорозі.


яка зупинилася за кількасот ярдів від нас. Він легко чув це у нічній тиші. На даний момент вона нічого не чула.


Його слух був гострим - справді, у той момент, коли він не був фізично досконалий, топір не давав йому подібних завдань, і він не брав їх. Шанси й так були досить смертельними. Він почув тихий скрип дверної петлі машини, звук удару каменю у темряві.


Він сказав. "Дорога, як щодо випивки та плавання?"


«Люблю це», - відповіла вона з невеликим хрипким ковтком перед словами.


Він натиснув кнопку передавача для приводу воріт, і шлагбаум відсунувся убік, автоматично зачинившись за ними, коли вони йшли за коротким заводом. Це було лише стримуючим фактором для порушників, а не перешкодою. Огородження власності було простою відкритою стовпно-рейковою огорожею.


«Джеральд Парсонс Демінг» збудував чарівний заміський будинок із сімома кімнатами та величезним внутрішнім двориком, викладеним блакитним каменем, з видом на басейн. Коли Нік натиснув кнопку на стовпчику на краю стоянки, спалахнули внутрішні та зовнішні прожектори. Рут радісно забулькала.


"Це прекрасно! О, гарні квіти. Ви самі займаєтеся благоустроєм?


«Досить часто», - збрехав він. «Надто зайнятий, щоб робити все, що я хотів. Двічі на тиждень приїжджає місцевий садівник».


Вона зупинилася на кам'яній доріжці поряд з колоною плетистих троянд, вертикальною кольоровою смугою червоного та рожевого, білого та кремового кольорів. "Вони такі милі. Це частина японської - або японської - я думаю. Навіть одна квітка може мене схвилювати».


Він поцілував її в шию, перш ніж вони пішли далі, і сказав: Так само, як одна красива дівчина може схвилювати мене? Ти такий прекрасний, як усі ці квіти разом - і ти живий».


Вона схвально засміялася. "Ти милий, Джеррі, але мені цікаво - скільки дівчат ти провів на цій прогулянці?"


"Правда?"


"Сподіваюся, що це так."


Він відчинив двері, і вони увійшли до великої вітальні з гігантським каміном і скляною стіною, зверненою до басейну. «Ну, Рут – правда. Правда для Рут». Він підвів її до маленького бару і клацнув однією рукою по програвачеві, а іншою тримав її пальці. "Ти, моя мила, перша дівчина, яку я привів сюди одну".


Він побачив, як її очі розширилися, а потім зрозумів по теплоті та м'якості її висловлювання, що вона вирішила, що він каже правду – що він і був – і їй це сподобалося.


Будь-яка дівчина повірила б, якби вона повірила тобі, і створення, встановлення та близькість, що росте, були правильними сьогодні ввечері. Його двійник міг привести сюди п'ятдесят дівчат - знаючи, що Демінг, мабуть, він мав, - але Нік казав правду, і інтуїція Рут підтвердила це.


Він готував Мартіні швидкими рухами, коли Рут сиділа і спостерігала за ним через вузькі дубові грати, підперши підборіддя руками, а її чорні очі були задумливо настороженими. Її бездоганна шкіра все ще сяяла емоціями, які він викликав, і у Ніка перехопило подих від напрочуд гарного портрета, який вона зробила, коли він поставив перед нею склянку і налив.


"Вона купилася на це, але не повірить", - подумав він. Східна обережність чи сумніви, які живлять жінки, навіть якщо емоції збивають їх зі шляху. Він м'яко сказав: Тобі, Руті. Найкрасивіша картина, яку я коли-небудь бачив. Художник хотів би намалювати тебе прямо зараз».


"Дякую. Ти змушуєш мене почуватися - дуже щасливим і теплим, Джеррі».


Її очі світилися на нього поверх келиха для коктейлю. Він слухав. Нічого. Тепер вони йшли через ліс або, можливо, вже досягли гладкого зеленого килима галявини. Вони обережно кружляли по колу і невдовзі виявляли, що панорамні вікна ідеально підходять для спостереження за тими, хто перебуває в будинку.


Я наживка. Ми не згадали про це, але я просто сир у пастці AX. То був єдиний вихід. Хок не став би так налаштовувати його, якби не було іншого виходу. Троє важливих чоловіків мертві. Природні причини свідчення про смерть. Жодних зачіпок. Жодних підказок. Нема малюнка.


"Не можна дати приманці особливий захист, - похмуро розмірковував Нік, - тому що ти поняття не маєш, що може налякати видобуток і на якому дивному рівні він може з'явитися". Якщо ви встановите складні заходи безпеки, один із них може бути частиною схеми, яку ви намагалися розкрити. Хоук обрав єдино логічний шлях - його найдовіреніший агент стане наживкою.


Нік як міг стежив за вашингтонськими стежками мерців. Він ненав'язливо отримував через Яструба запрошення на незліченну вечірку, прийоми, ділові та громадські зустрічі. Він побував у готелях конвенцій, посольствах, приватних будинках, маєтках та клубах від Джорджтауна до університетів та Юніон-ліги. Йому набридли закуски та філе міньйон, і він втомився залазити у смокінг та знімати його. Пральня не повернула його сорочки зі складками досить швидко, і йому довелося зателефонувати Роджерсу Піту, щоб доставити дюжину через спеціальний кур'єр.


Він зустрічався з десятками важливих чоловіків і красивих жінок, і він отримав десятки запрошень, які він шанобливо відхилив, за винятком тих, які стосувалися людей, яких знали мертві, або місць, де вони побували.


Він був постійно популярний, і більшість жінок знаходили його тиху уважність. Коли вони виявили, що він був «керівником нафтової галузі» та неодружений, деякі з них наполегливо писали записки та дзвонили.


Він точно нічого не виявив. Рут і її батько здавались цілком респектабельними, і він запитав себе, чи чесно перевіряє її, бо його вбудована антена для усунення несправностей дала невелику іскру - або тому, що вона була найбажанішою красунею з сотень, яких він зустрічав за останні кілька тижнів.


Він посміхнувся чудовим темним очам і впіймав її руку, що лежить на полірованому дубі поруч із його власною. Було одне питання: хто там був і як вони знайшли його слід у «Громовому птаху»? І чому? Невже він справді потрапив у крапку? Він посміхнувся до цієї каламбурної ситуації, коли Рут м'яко сказала: «Ти дивна людина, Джеральд Демінг. Ти більше, ніж здається.


«Це якась мудрість Сходу чи дзен чи щось таке?»


«Я думаю, що німецький філософ першим сказав це як максиму – «Будь більше, ніж здається». Але я спостерігав за твоїм обличчям та очима. Ти був далеко від мене».


"Просто мріяти."


"Ви завжди були у нафтовому бізнесі?"


"Більш-менш." Він розкрутив свою збірну історію. «Я народився у Канзасі та перебрався на нафтові родовища. Провів деякий час на Близькому Сході, потоваришував із кількома підходящими людьми, і мені пощастило». Він зітхнув і скривився.


«Продовжуй. Ти про щось подумав і зупинився...»


«Тепер я майже настільки просунувся. Це хороша робота, і я маю бути задоволений. Але якби я мала вищу освіту, я б не був обмежений».


Вона стиснула його руку. «Ви знайдете спосіб обійти це. У вас – у вас яскрава особистість».


"Я був поруч". Він усміхнувся і додав. “Насправді я зробив більше, ніж сказав. Насправді, кілька разів я не використав ім'я Демінг. Це була швидка угода на Близькому Сході, і якби ми могли протистояти лондонському картелю протягом кількох місяців, я був би сьогодні багатою людиною».


Він похитав головою, немов у глибокому жалю, підійшов до Hi-Fi консолі і переключився з програвача на радіодіапазони. У зливі статики він крутив частоти і на довгих хвилях ловив це – біп-біп-біп. Так ось, як вони пішли за ним! Тепер питання полягало в тому, чи був пейджер захований у його машині без відома Рут, чи його прекрасна гостя несла його в сумочці, пристебнутій до її одягу чи – треба було бути обережним – у пластиковому футлярі? Він знову перейшов на запис, сильні, чуттєві образи Четвертої п'єси Петра Чайковського, і помчав назад у бар. "Як щодо того плавання?"


"Люблю це. Дай мені хвилинку, щоби закінчити».


"Хочеш ще один?"


"Після того, як ми попливемо".


"Добре."


"І - де ванна, будь ласка?"


"Прямо тут…"


Він провів її в головну спальню і показав велику ванну з римською ванною, втопленою в рожевій керамічній плитці. Вона легко поцілувала його, зайшла і зачинила двері.


Він швидко повернувся до бару, де вона залишила сумочку. Зазвичай їх возили до Івана. Пастка? Він намагався не порушити його положення чи розташування, коли перевіряв його вміст. Губна помада, банкноти в затиску для грошей, маленька золота запальничка, яку він відкрив і оглянув, кредитна картка… нічого, що могло б бути зумером. Він точно поставив предмети та взяв свій напій.


Коли вони приїдуть? Коли він був із нею в басейні? Йому не подобалося почуття безпорадності, яке викликала в нього ситуація, неприємне відчуття незахищеності, неприємний факт, що він не може завдати удару першим.


Він похмуро подумав, чи не надто довго займається цим бізнесом. Якщо зброя означала впевненість, вона має піти. Чи відчував себе беззахисним, тому що Х'юго з тонким лезом не був прив'язаний до його передпліччя? Неможливо обійняти дівчину з Хьюго, поки вона не відчує це.


Тягти Вільгельміну, модифікований Люгер, з яким він зазвичай міг вразити муху на висоті шістдесяти футів, також було неможливо в його ролі Демінга-Мішені. Якщо помацали або знайшли, то це був розпродаж. Йому довелося погодитися з Еглінтоном, зброярем AX, у тому, що Вільгельмін був недоліки як улюблена зброя. Еглінтон переробив їх на власний розсуд, встановивши тридюймові стволи на ідеальні затвори і забезпечивши їх прикладами з тонкого прозорого пластику. Він зменшив розмір і вагу, і ви могли бачити, як патрони марширують пандусом, як палиця з маленьких бомб з пляшковим носом - але все одно було багато зброї.


"Назвіть це психологічним", - заперечував він Еглінтонові. «Мої Вільгельміни допомогли мені пройти через кілька важких. Я точно знаю, що я можу зробити під будь-яким кутом та в будь-якій позиції. Я, мабуть, спалив десять тисяч патронів із дев'яти мільйонів свого часу. Мені подобається пістолет».


"Погляньте ще раз на цього S. & W., шеф", - закликав Еглінтон.


«Не могли б ви відмовити Бебе Рут від його коханої кажана? Скажіть Мецу, щоб вони змінили рукавички? Я ходжу на полювання зі старим у штаті Мен, який ловить своїх оленів щороку протягом сорока трьох років за допомогою Springfield 1903. Я візьму вас із собою. разом зі мною цього літа і дозволю вам умовити його використовувати один із нових автоматів”.


Еглінтон здався. Нік усміхнувся при спогаді. Він глянув на мідну лампу,


яка висіла над гігантським диваном у альтанці через усю кімнату. Він був повністю безпорадний. Майстри AX зробили все, що могли. Смикніть цю лампу, і ви опустите стельову стінку, несучи із собою шведський пістолет-кулемет Carl Gustav SMG Parabellum із прикладом, який ви можете взяти.


У салоні машини були Вільгельміна і Гюго і крихітна газова бомба, відома під кодовим словом П'єр. Під стійкою четверта пляшка джина ліворуч від шафки містила несмачну версію Майкла Фінна, якої можна було позбутися приблизно через п'ятнадцять секунд. А в гаражі передостанній гачок – той, на якому був пошарпаний, найменш привабливий плащ – відкривав дошку гачка з повним поворотом вліво. Сестра-близнючка Вільгельміни лежала на полиці між шпильками.


Він слухав. Хмурився. Нік Картер із нервами? Нічого не було чути в шедеврі Чайковського, що виплескує свою навідну тему.


Це було очікування. І сумніви. Якщо ви занадто рано кинулися за зброєю, ви зіпсували всю дорогу установку. Якщо ви чекатимете занадто довго, ви можете померти. Як вони убили цих трьох? Якщо так? Хоук ніколи не помилявся.


"Привіт", - Рут вийшла з-за арки. "Все ще хочеться плавати?"


Він зустрів її на півдорозі через кімнату, обійняв, міцно поцілував і повів назад у спальню. «Більше, ніж будь-коли. Від думки про тебе в мене піднімається температура. Мені треба поринути».


Вона засміялася і встала біля ліжка розміру king-size з невпевненим виглядом, коли він зняв смокінг і зав'язав вузол на бордовій краватці. Коли відповідний пояс упав на ліжко, вона несміливо запитала: "Ти маєш костюм для мене?"


«Звичайно», - посміхнувся він, витягаючи сірі заклепки з перлини зі своєї сорочки. «Але кому вони потрібні? Невже ми такі старомодні? Я чув, у Японії хлопчики та дівчатка майже не турбуються про костюми у ванній.


Вона запитливо подивилася на нього, і в нього перехопило подих, коли відблиски затанцювали в її очах, як іскри, що застрягли в обсидіані.


"Ми б не хотіли, щоб це сталося", - сказала вона хрипко і тихо. Вона розстебнула гудзики на акуратній акулячій шкурі, він відвернувся і почув багатообіцяюче з-за потаємної блискавки, а коли він знову подивився, вона акуратно укладала сукню на ліжко.


З зусиллям він не зводив з неї очей, доки не став повністю оголеним, потім недбало повернувся і пригостив себе - і він був упевнений, що його серце злегка стукнуло, коли воно почало підвищувати його кров'яний тиск.


Він думав, що бачив їх усіх. Від високих скандинавок до міцних австралійок, на Каматіпурі та Хо-Панг-роуд та у палаці політика в Гамбурзі, де ви заплатили сотню доларів лише за те, щоб увійти. Але ти, Руті, подумав він, ще щось інше!


Вона привертала увагу на ексклюзивних вечірках, де змагання вибиралися з найкращих у світі, і тоді вона була у своєму одязі. Тепер, стоячи оголеною на тлі білої стіни та насиченого синього килима, вона виглядала як щось спеціально розписане для стіни гарему - щоб надихнути господаря.


Її тіло було твердим і бездоганним, її груди - близнюки з високо розташованими сосками, як сигнали червоної кулі - стережіться вибухівки. Її шкіра була бездоганною від брів до рожевих покритих емаллю пальців ніг, волосся на лобку являло собою хвилюючий нагрудник м'якої чорноти. Він був замкнений на місці. Зараз він був у неї, і вона знала це. Вона піднесла до губ довгий ніготь і запитливо постукала по підборідді. Її брови, вищипані високими вигинами, щоб додати рівно стільки округлості до легкого нахилу її очей, опускалися – піднімалися. "Ти схвалюєш, Джеррі?"


«Ти…» Він проковтнув, ретельно підбираючи слова. «Ви – одна величезна сукупність гарної жінки. Я хочу – я хочу сфотографувати вас. Такою, якою ви є у цей момент».


«Це одна з найприємніших речей, які мені колись говорили. У тобі є художник». Вона взяла дві цигарки з його пачки, що лежала на ліжку, і притиснула одну за одною до її губ, щоб він запалив світло. Після того, як вона вручила йому один, вона сказала: «Я не впевнена, що зробила б це, якби не те, що ви сказали…»


"Те, що я сказав?"


“Про те, що я єдина дівчина, яку ти привів сюди. Чомусь – я знаю, що це правда».


"Звідки Ви знаєте?"


Її очі стали мрійливими через блакитний дим. "Я не впевнений. Для чоловіка було б типовою брехнею, але я знав, що ти кажеш правду».


Нік поклав руку їй на плече. Воно було круглим, атласним і твердим, як у спортсмена під засмаглою шкірою. "Це була правда, моя дорога".


Вона сказала: «У тебе теж чудове тіло, Джеррі. Я не знала. Скільки ти важиш?"


«Два-десять. Плюс мінус".


Вона відчула його руку, навколо якої її тонка рука майже не згиналася, настільки твердою була поверхня над кісткою. «Ви багато займаєтесь спортом. Це добре всім. Я боявся, що ви станете схожими на багатьох чоловіків сьогодні. У них за цими столами відростають живіт. Навіть молодь у Пентагоні. Це ганьба".


Він подумав: насправді зараз не час і не місце,


і взяв її на руки, і їхні тіла злилися в один стовп чуйної плоті. Вона обвила його обома руками за шию і притулилася в його гарячих обіймах, її ноги відірвалися від підлоги, і вона кілька разів розсунула їх, як балерина, але різкішим, енергійнішим і збудженим рухом, як м'язовий рефлекс.


Нік був у чудовій фізичній формі. Його програма вправ для тіла та розуму суворо дотримувалася. Вони включали контроль за його лібідо, але він не зміг вчасно зловити себе. Його розтягнуте пристрасне тіло роздулося між ними. Вона поцілувала його глибоко, притулившись усім тілом до нього.


Він почував себе так, ніби дитячий бенгальський вогонь простягнув його по хребту від куприка до верхівки - запалив. Її очі були заплющені, і вона дихала як бігун на милю близько двохвилинної позначки. Пориви з її легень були схожі на хтиві струмені, націлені на горло. Не порушуючи її положення, він зробив три короткі кроки до краю ліжка.


Він шкодував, що не слухав більше, але це б не допомогло. Він відчув - чи, можливо, впіймав відбиток чи тінь - як чоловік заходить у кімнату.


«Поклади її і повернися. Повільно».


То був низький голос. Слова пролунали голосно та ясно, з легким гортанним відтінком. Вони звучали так, начебто виходили від людини, яка звикла до того, що їй підкоряються буквально.


Нік корився. Він повернувся на чверть і поклав Рут. Він зробив ще один повільний чверть оберту, щоб зустрітися віч-на-віч з блондином-гігантом, приблизно його віку і таким же великим, як він сам.


У великій руці, яку він тримав низько і стійко і досить близько до тіла, чоловік тримав те, що Нік легко визначив як "Вальтер П-38". Навіть без його бездоганного поводження зі зброєю ви знали б, що цей хлопець розбирався у своїй справі.


Ось воно, з жалем подумав Нік. Усі дзюдо та саватизм у такій ситуації вам не допоможуть. Він також їх знає, бо знає свою справу.


Якщо він прийшов вас убити, ви мертві.


Розділ II.


Нік залишався застиглим на місці. Якби блакитні очі великого блондина напружилися чи спалахнули, Нік спробував би впасти з перекату - надійна компанія McDonald's Singapore, яка врятувала життя багатьох чоловіків та вбила багатьох. Все залежало від вашої позиції. P-38 не здригнувся. Він міг бути вкрученим в установку для випробувальних стрільб.


За великим хлопцем у кімнату зайшов невисокий худорлявий чоловік. У нього була коричнева шкіра та риси обличчя, які виглядали так, ніби вони були розмазані у темряві великим пальцем скульптора-аматора. Його обличчя було жорстким, а в роті була гіркота, на яку, мабуть, знадобилися віки. Нік задумався - малайська, філіппінська, індонезійська? Зробіть вибір. Є понад 4000 островів. Поменше чоловік тримав «вальтер» з гарною твердістю і вказував на підлогу. Інший професіонал. "Тут більше нікого немає", - сказав він.


Плеєр раптово зупинився. Це означало третю людину.


Великий блондин в очікуванні безпристрасно подивився на Ніка. Потім, не втрачаючи на ньому уваги, вони рушили до Рут, і в куточку однієї губи з'явився спалах веселощів. Нік видихнув – коли вони виявляли емоції чи розмовляли, вони зазвичай не стріляли – одразу.


"У тебе хороший смак", - сказав чоловік. «Я багато років не бачив такої смачної страви».


У Ніка виникла спокуса сказати «давай, співаєш, якщо тобі так подобається», але він відкусив. Натомість він повільно кивнув.


Він повернув очі вбік, не рухаючи головою, і побачив, що Рут скам'яніла, стоячи, притиснувши тильну сторону однієї руки до рота, а іншу стиснувши кісточки пальців вгору перед пупком. Її чорні очі були прикуті до пістолета.


Нік сказав: Ти її лякаєш. Мій гаманець у мене у штанах. Ви знайдете близько двохсот. Немає сенсу нікому завдавати болю».


"Абсолютно вірно. Ти навіть не думаєш про швидкі кроки і, можливо, ніхто не буде. Але я вірю у самозбереження. Стрибай. Ривок. Дотягнись. Мені просто треба стріляти. Чоловік – це дурень, щоб ризикнути. Я маю на увазі, що вважаю себе дурнем, якщо не вб'ю тебе швидко. "


«Я розумію твою думку. Я навіть не планую чухати шию, а вона свербить».


«Давай. Дуже повільно. Чи не хочеш зараз? Добре". Чоловік пробігся очима вгору і вниз тілом Ніка. «Ми дуже схожі один на одного. Ти весь великий. Звідки у тебе всі ці шрами?


«Корея. Я був дуже молодий і дурний».


"Граната?"


"Шрапнель", - сказав Нік, сподіваючись, що хлопець не надто багато дивився на втрати піхоти. Шрапнель рідко зашивала вас з обох боків. Колекція шрамів була його спогадом про роки його роботи з AX. Він сподівався, що не збирається до них додавати; Кулі Р-38 злісні. Якось чоловік узяв три і все ще існує – шанси чотириста до одного виживуть із двома.


"Смілива людина", - сказав інший тоном коментаря, а не компліменту.


«Я ховався у найбільшій дірі, яку зміг знайти. Якби я міг знайти більшу, я опинився б у ній».


"Ця жінка красива, але хіба ви не віддаєте перевагу білим жінкам?"


"Я люблю любити їх усіх", - відповів Нік. Хлопець був крутим чи ненормальним. Крекінг так з коричневою людиною за ним із пістолетом.


;


Жахливе обличчя з'явилося у дверях позаду двох інших. Рут ахнула. Нік сказав: «Заспокойся, дитинко».


Особа була гумовою маскою, яку носив третій чоловік середнього зросту. Очевидно, він вибрав найжахливішу з тих, що були на складі: червоний відкритий рот із зубами, що виступають, фальшива кривава рана з одного боку. Містер Хайд у поганий день. Він простяг маленькій людині моток білої волосіні і великий складаний ніж.


Великий чоловік сказав: Ти, дівчинко. Лягай на ліжко і поклади руки за спину».


Рут обернулася до Ніка, її очі розширилися від жаху. Нік сказав: «Роби, як він каже. Вони приберуть місце і не хочуть, щоб за ними поспішно переслідували».


Рут лягла, поклавши руки на свої чудові сідниці. Маленька людина не звертала на них уваги, коли кружляла по кімнаті і спритно зв'язала їй зап'ястя. Нік помітив, що він, мабуть, колись був моряком.


«Тепер ви, містере Демінг, - сказав чоловік із пістолетом.


Нік приєднався до Рут і відчув, як зворотні котушки зісковзнули з його рук і туго затяглися. Він розширив свої м'язи, щоб трохи розслабитись, але чоловік не обдурився.


Здоров'як сказав: «Ми будемо тут якийсь час зайняті. Поводься пристойно, і коли ми підемо, ти можеш звільнитися. Не намагайся зараз. Семмі, ти дивися на них». Він зупинився на мить у дверях. «Демінг – доведи, що в тебе справді є вміння. Переверни її коліном і закінчи те, що почав». Він усміхнувся і вийшов.


Нік слухав чоловіків в іншій кімнаті, вгадуючи їхні рухи. Він почув, як відкриваються шухляди столу, перетасовуються «папери Демінга». Обшукали шафи, відчинили з шаф валізи та її портфель, перебрали книжкові шафи. Ця операція була абсолютно божевільною. Він не міг зібрати дві частини головоломки – поки що.


Він сумнівався, що вони щось знайдуть. Пістолет-кулемет над лампою можна було б оголити, тільки по-справжньому розірвавши місце на частини, пістолет у гаражі був у майже надійному укритті. Якби вони випили достатньо джину, щоб дістати четверту пляшку, нокаут-краплі не знадобилися б. Секретний відсік у Птаху? Нехай дивляться. Майстри AX знали свою справу.


Чому? Питання крутилося у його голові, поки не стало буквально боляче. Навіщо? Чому? Йому потрібно більше доказів. Більше розмов. Якщо вони обшукають це місце і підуть, це буде ще один витрачений даремно вечір - і він уже міг чути смішок Хоука, почувши це оповідання. Він розважливо підтискав тонкі губи і говорив щось на зразок: «Добре, мій хлопчику, все одно добре, що ти не постраждав. Ти маєш бути обережнішим із собою. Нині небезпечні часи. Краще тримайся подалі від суворіших районів, поки я не зможу підкріпити вас партнером по роботі..."


І він весь час беззвучно хихотів. Нік застогнав кислою огидою. Рут прошепотіла: "Що?"


«Нічого. Все буде в порядку". І тут ідея спала на думку, і він подумав про можливості, що стоять за нею. Кути. Розгалуження. Голова перестала боліти.


Він глибоко зітхнув, подерся на ліжку, підставив коліно Рут і підвівся.


"Що ти робиш?" Її чорні очі блиснули поруч його. Він поцілував її і продовжував тиснути, доки вона не перекинулася на спину на великому ліжку. Він пішов за нею, його коліно знову опинилося між її ніг.


«Ви чули, що сказала ця людина. Має пістолет».


«Боже мій, Джеррі. Не зараз".


«Він хоче виявити кмітливість. Ми байдуже виконуватимемо накази. Я буду у формі за кілька хвилин».


"Ні!"


"Швидше отримати постріл?"


"Ні, але…"


"Чи є у нас вибір?"


Стабільні та терплячі тренування зробили Ніка повним господарем свого тіла, включаючи його сексуальне приладдя. Рут відчула тиск на своє стегно, збунтувалась і люто задерлася, коли він пригорнувся до її чудового тіла. "НІ!"


Семмі прокинувся. "Гей, що ти робиш?"


Нік повернув голову. «Саме те, що сказав нам бос. Правильно?»


"НІ!" - гукнула Рут. Тиск тепер був сильним у її животі. Нік хитнувся нижче. "НІ!"


Семмі підбіг до дверей, закричав: "Ганс", і повернувся в розгубленості до ліжка. Нік із полегшенням зазначив, що «вальтер» все ще спрямований у підлогу. Втім, яким шляхом було б іти. Одна куля крізь тебе і вродлива жінка в потрібний момент.


Рут корчилася під вагою Ніка, але її власні руки, пов'язані та скуті під нею, зірвали її спробу вивернутись. Коли обидва коліна Ніка були між її колінами, вона була практично затиснута. Нік притиснув стегна вперед. Чорт. Спробуйте знову.


До кімнати увірвався здоровань. "Ти кричиш, Семмі?"


Невисокий чоловік вказав на ліжко.


Рут закричала: "НІ!"


Ганс гаркнув: «Що, чорт забирай, відбувається. Припини цей шум».


Нік хмикнув, знову рушивши вперед стегонами: «Дай мені час, старий приятель. Я зроблю це".


Сильна рука схопила його за плече та повалила на спину на ліжку. "Закрий свій рот і тримай його на замку", - прогарчав Ганс на Рут. Він глянув на Ніка. "Я не хочу шуму".


"Тоді чому ти сказав мені закінчити роботу?"


Блондин поклав руки на стегна. P-38 зник з поля зору. "Їй-богу, чуваку, ти щось. Ти знаєш


Я пожартував ".


Як я дізнався? У тебе є зброя. Я роблю, як мені сказали.


«Демінг, я б хотів битися з тобою колись. Ти боротимешся? Бокс? Фехтування».


«Трохи. Назначити зустріч".


Обличчя здорованя стало задумливим. Він трохи похитав головою з боку в бік, ніби намагаючись підбадьорити свої мізки. “Не знаю, як ти. Ти або псих, або найкрутіший, який я коли-небудь бачив. Якщо ти не божевільний, ти був би гарною людиною, щоб мати поряд. Скільки ти заробляєш за рік? "


"Шістнадцять тисяч і все, що я можу".


«Курячий корм. Жаль, що ти квадратний».


"Я помилявся кілька разів, але тепер у мене все вийшло, і я більше не знімаю кути".


"Де ти помилився?"


«Вибач, старий приятель. Візьми свою здобич і вирушай у дорогу».


"Схоже, я помилявся щодо тебе". Чоловік знову похитав головою. «Вибачте за прибирання в одному з клубів, але справи йдуть повільно».


"Тримаю парі."


Ганс повернувся до Семмі. «Йди, допоможи Чіку зібратися. Нічого особливого". Він відвернувся, потім майже як пізню думку взяв Ніка за штани, вийняв купюри з гаманця і кинув їх у бюро. Він сказав. «Ви двоє сидите спокійно та тихо. Після того, як ми підемо, ви звільнитесь. Телефонні дроти обірвані. Я залишу кришку розподільника від вашої машини біля входу до під'їзду. Без образ".


Холодні блакитні очі зупинилися на Ніку. "Жодного", - відповів Нік. «І ми колись дістанемося до цього борцівського поєдинку».


"Можливо", - сказав Ганс і вийшов.


Нік скотився з ліжка, знайшов шорсткий край металевого каркаса, що підтримує пружинну коробку, і приблизно за хвилину пропилив жорсткий шнур за рахунок ділянки шкіри і того, що було схоже на розтяг м'язів. Коли він підвівся з підлоги, чорні очі Рут зустрілися з ним. Вони були широко відчинені і дивилися, але вона не виглядала наляканою. Її обличчя було незворушним. "Не рухайся", - прошепотів він і підкрався до дверей.


У вітальні було порожньо. Він мав сильне бажання придбати ефективний шведський пістолет-кулемет, але, якби ця команда була його метою, це було б подарунком. Навіть нафтовики, які були поруч, не тримали напоготові рушниці Томмі. Він мовчки пройшов через кухню, вискочив через задні двері та обійшов будинок до гаража. У світлі прожекторів він побачив машину, де вони приїхали. Поруч із нею сиділи двоє чоловіків. Він обійшов гараж, увійшов до нього ззаду і крутнув гачок, не знімаючи плаща. Дерев'яна смуга хитнулася, і Вільгельміна ковзнула в його руку, і він відчув раптове полегшення її ваги.


Камінь забив його босу ногу, коли він обігнув блакитну ялинку і підійшов до машини з темного боку. Ханс вийшов із внутрішнього дворика, і коли вони повернулися до нього, Нік побачив, що двоє біля машини були Семмі та Чік. Тепер ніхто з них не мав зброї. Ганс сказав: «Ходімо».


Тут Нік сказав: «Сюрприз, хлопчики. Не рухайтесь. Пістолет, який я тримаю, такий самий великий, як і ваш».


Вони мовчки обернулися до нього. «Заспокойтеся, хлопчики. Ви теж, Демінг. Ми можемо це вирішити. Це справді пістолет у вас там?


«Люгер. Не рухайся. Я вийду трохи вперед, щоб ти побачив його і відчув себе краще. І прожив довше».


Він вийшов на світ, і Ганс пирхнув. «Наступного разу, Семмі, ми скористаємося дротом. І ти, мабуть, зробив гнилу роботу з цими вузлами. Коли ми матимемо час, я дам тобі нову освіту».


"Ах, вони були міцні", - відрізав Семмі.


«Недостатньо туго. Що, на твою думку, пов'язувало, мішки із зерном? Може, нам краще наручники...»


Безглузда розмова раптово набула сенсу. Нік крикнув: "Заткнися" і почав відступати, але було вже пізно.


Чоловік позаду нього загарчав: «Тримай його, буко, чи ти сповнений дірок. Кинь це. Це хлопчик. Підійди, Гансе».


Нік стиснув зуби. Розумний цей Ганс! Четверта людина на вахті і ніколи не роздягалася. Прекрасне керівництво. Коли він прокинувся, він був радий, що стиснув зуби, інакше міг би втратити кілька. Підійшов Ганс, похитав головою, сказав: Ти щось інше, і повісив на підборіддя швидкий лівий удар, який потряс світ на багато хвилин.


* * *


У той самий момент, коли Нік Картер лежав прив'язаним до бампера «Громового птаха», світ приходив і йшов, золоті вертушки мерехтіли, а в голові пульсував біль, Герберт Вілдейл Тайсон казав собі, який це був грандіозний світ.


Для юриста з Індіани, який ніколи не заробляв більше шести тисяч на рік у Логанспорті та Форт. Уейн та Індіанаполіс, він зробив це в тіні. Конгресмен на один термін до того, як громадяни вирішили, що його опонент менш слизький, дурний і корисливий, він перетворив кілька швидких вашингтонських зв'язків на велику справу. Вам потрібен лобіст, який досягає мети – вам потрібен Герберт для певних проектів. У нього були добрі зв'язки в Пентагоні, і за дев'ять років він багато чого дізнався про нафтовий бізнес, боєприпаси та контракти на будівництво соку.


Герберт був некрасивий, але важливий. Вам не потрібно було любити його, ви використовували його. і він доставив.


Сьогодні ввечері Герберт насолоджувався своїм улюбленим заняттям у своєму маленькому дорогому будинку на околиці Джорджтауна. Він був у великому ліжку у великій спальні з великим глечиком льоду,


пляшками та склянками біля ліжка, в якому велика дівчинка чекала на його задоволення.


Прямо зараз йому приносило задоволення дивитися секс-фільм на дальній стіні. Друг-пілот привіз їх для нього із Західної Німеччини, де вони роблять їх.


Він сподівався, що дівчина отримає від них такий самий підйом, як і він, хоча це не мало значення. Вона була кореянкою, монголкою чи однією з тих, хто працював у одному з торгових контор. Тупа, можливо, але такі, як вони йому подобалися – велике тіло та гарне обличчя. Йому хотілося, щоб ці нечупара з Індіанаполіса бачили його зараз.


Він почував себе у безпеці. В одязі Баумана була така неприємність, але вони не могли бути такими жорсткими, як говорили пошепки. Як би там не було, в будинку була повна система охоронної сигналізації, а в шафі була рушниця, а на тумбочці - пістолет.


«Дивися, дитинко», - хмикнув він і нахилився вперед.


Він відчув, як вона рухається ліжком, і щось закрило йому огляд екрану, і він підняв руки, щоб відштовхнути екран. Та це ж пролетіло над його головою! Вітання.


Герберт Вілдейл Тайсон був паралізований ще до того, як його руки досягли підборіддя, і помер за кілька секунд.


Розділ III.


Коли світ перестав тремтіти і став сфокусованим, Нік виявив, що знаходиться на землі за автомобілем. Його зап'ястя були прив'язані до машини, і, мабуть, Чік показав Гансу, що знає свої вузли, закріпивши Ніка на довгий час. Його зап'ястя були вкриті мотузками, плюс кілька пасм до квадратного вузла, що скріпив його руки разом.


Він почув, як четверо чоловіків розмовляють тихими голосами, і лише зауважив Ганса: «… ми дізнаємося. Так чи інакше".


Вони сіли у свою машину, і, коли вона проїхала під прожектором ближче до проїжджої частини, Нік впізнав у ній чотиридверний седан зеленого кольору «Форд» 1968 року випуску. Його прив'язали під неправильним кутом, щоби добре розглянути бирку або точно визначити модель, але це не було компактним.


Він приклав свою величезну силу до мотузки, потім зітхнув. Бавовняна волосінь, але не господарська, суднові та міцні. Він виділив велику кількість слини, завдав їй язика на ділянку на зап'ястях і почав постійно гризти сильними білими зубами. Матеріал був важким. Він монотонно жував зубами тверду мокру масу, коли Рут вийшла і знайшла його.


Вона одягла свій одяг, аж до своїх акуратних білих туфель на високих підборах, пройшла асфальтом і подивилася на нього зверху вниз. Він відчував, що її крок був надто стійким, а погляд надто спокійним для цієї ситуації. Було гнітюче усвідомлювати, що вона могла бути в іншій команді, незважаючи на те, що сталося, і чоловіки залишили її, щоб зробити якийсь державний переворот.


Він усміхнувся своєю найширшою усмішкою. "Привіт, я знав, що ти звільнишся".


«Ні, дякую тобі, сексуальний маніяк».


«Дорога! Що сказати. Я ризикнув життям, щоб прогнати їх і врятувати твою честь».


Ти міг хоча б розв'язати мене.


"Як ти звільнилася?"


"Як і ти. Скотився з ліжка та здерла шкіру з моїх рук, розрізаючи мотузку на каркасі ліжка». Нік відчув хвилю полегшення. Вона продовжила, насупившись: «Джеррі Демінг, я думаю, що залишу тебе тут».


Нік швидко подумав. Що б Демінг сказав у подібній ситуації? Він вибухнув. шумів. Тепер ти мене відпусти прямо зараз, або коли я вийду, я буду веслувати твою гарну дупу, щоб ти місяць не сіла, а після цього я забуду, що колись знав тебе. божевільна, ти…"


Він зупинився, коли вона засміялася, і нахилився, щоб показати йому леза для гоління, яке вона тримала в руці. Вона обережно розрізала його кайдани. «Ось мій герой. Ти був хоробрим. Ти справді напав на них із голими руками? Вони могли тебе убити, замість того, щоб зв'язати тебе».


Він потер зап'ястя і помацав щелепу. Цей здоровань Ганс зірвався! «Я ховаю пістолет у гаражі, бо якщо будинок пограбують, я думаю, є шанс, що його там не знайдуть. Я взяв його, і я захопив трьох, коли мене обеззброїв четвертий, захований у кущах. Ганс заткнув мене. Ці хлопці, мабуть, справжні професіонали. Уявіть, що ви їдете з пікету?


«Будьте вдячні, що вони не зробили гірше. Я вважаю, що ваші подорожі в нафтовому бізнесі привчили вас до насильства. Я гадаю, ви діяли без страху. Але в такий спосіб ви можете постраждати».


Він подумав: "У Вассарі їх теж з холоднокровністю тренують, інакше для тебе це більше, ніж здається на перший погляд". Вони пішли до будинку, симпатична дівчина тримала за руку оголеного, міцно складеного чоловіка. Коли Ніка поділи, він змусив її подумати про спортсмена на тренуванні, можливо, про професійного футболіста.


Він помітив, що вона не зводила очей з його тіла, як і належить милою молодою леді. То був акт? Він крикнув, залазячи у прості білі боксери: ;


«Я зателефоную до поліції. Тут нікого не спіймають, але це покриє мою страховку, і, можливо, вони пильно стежитимуть за цим місцем».


«Я зателефонувала їм, Джеррі. Я не можу уявити, де вони».


«Залежить від того, де вони були. Вони мають три машини на сотню квадратних миль. Ще мартіні?


* * *


Офіцери виявили співчуття. Рут трохи наплутала з дзвінком, і вони даремно згаяли час. Вони прокоментували велику кількість крадіжок із зломом та пограбувань, скоєних міськими хуліганами. Вони написали це і запозичили у нього запасні ключі, щоб їх співробітники BCI могли перевіряти ще раз місце вранці. Нік подумав, що це марна трата часу - і так воно й було.


Після того, як вони пішли, вони з Рут викупалися, ще раз випили, потанцювали і трохи пообнімалися, але потяг вже вщух. Він подумав, що, незважаючи на те, що її верхня губа затекла, вона здавалася задумливою чи нервовою. Коли вони захитувалися в міцних обіймах у внутрішньому дворику, в такт звуку труби Армстронга на блакитному та легкому номері, він поцілував її кілька разів, але настрій зник. Губи більше не танули, вони були млявими. Биття її серця та ритм її дихання не частішали, як раніше.


Вона сама помітила різницю. Вона відвела обличчя від його обличчя, але поклала йому голову на плече. «Мені дуже шкода, Джеррі. Думаю, я дуже боязка. Я все думаю про те, що могло статися. Ми могли бути… мертвими». Вона здригнулася.


"Ми не такі", - відповів він і стиснув її.


"Ви справді зробили б це?" — спитала вона.


"Зробив що?"


"На ліжку. Те, що чоловік назвав Гансом, – підказало».


"Він був розумним хлопцем, і це мало неприємні наслідки".


"Як?"


«Пам'ятаєш, коли Семмі крикнув йому? Він увійшов, а потім послав Семмі на кілька хвилин, щоб допомогти іншому парубкові. Потім сам залишив кімнату, і це був мій шанс. Інакше ми все одно будемо прив'язані до цього ліжка, можливо. , їх давно немає. Або вони будуть встромляти мені сірники під пальці ніг, щоб змусити мене сказати, де я ховаю гроші”.


"А ви? Приховуєте гроші?"


"Звичайно, ні. Але хіба не схоже, що в них була помилкова порада, як у мене».


"Та я бачу."


"Якщо вона побачить, - подумав Нік, - все гаразд". Принаймні вона була спантеличена. Якби вона була в іншій команді, їй довелося б визнати, що Джеррі Демінг поводився і думав як типовий громадянин. Він купив їй чудовий стейк у Perrault's Supper Club і відвіз її додому, до резиденції Moto у Джорджтауні. Неподалік гарного будиночка, в якому лежав мертвий Герберт В. Тайсон, чекаючи, коли служниця знайде його вранці, а поспішний лікар вирішить, що ображене серце підвело свого носія.


Він зібрав один маленький плюс. Рут запросила його супроводжувати його на званому обіді в Шерман Оуен Кушінгс у п'ятницю на тижні - їхньому щорічному заході «Всі друзі». Кушинги були багаті, замкнуті і почали накопичувати нерухомість і гроші ще до того, як дю Пон почали виробляти порох, і вони тримали більшу його частину. Було багато сенаторів, які намагалися досягти пропозиції Кушинга - але так і не отримали його. Він сказав Рут, що впевнений, що зможе це зробити. Він підтвердить дзвінком у середу. Де б Акіто був? У Каїрі – ось чому Нік міг зайняти своє місце. Він дізнався, що Рут познайомилася з Алісою Кушінг у Вассарі.


Наступного дня був спекотний сонячний четвер. Нік проспав до дев'ятої, потім поснідав у ресторані багатоквартирного будинку «Джеррі Демінга» - свіжий апельсиновий сік, три яєчні, бекон, тост і дві чашки чаю. Коли він міг, він планував свій спосіб життя, як у спортсмена, який залишається у добрій формі.


Його велике тіло саме по собі не могло залишатися в першокласній формі, особливо коли він насолоджувався певною кількістю рясної їжі та алкоголю. Він не зневажав свого розуму, особливо коли справа стосувалася поточних справ. Його газета була The New York Times, і через підписку AXE він читав періодичні видання від Scientific American до The Atlantic та Harper's. Не минуло й місяця, щоб у його видатковому рахунку не було чотирьох чи п'яти значних книжок.


Його фізичні навички вимагали постійної, хоч і не за розкладом, програми тренувань. Двічі на тиждень, якщо він не «на місці» - місцевою мовою AX означає «на роботі», - він займався акробатикою і дзюдо, бив по мішках і методично плавав під водою протягом довгих хвилин. Також за регулярним графіком він розмовляв на свої диктофони, відточував свої прекрасні французьку та іспанську, покращуючи свою німецьку та три інші мови, якими, як він висловився, я міг «взяти широку, отримати ліжко і прокласти маршрут до аеропорту. . "


Девід Хок, якого майже ніщо не вразило, одного разу сказав Ніку, що, на його думку, його найбільшим надбанням були його акторські здібності: «… сцена щось втратила, коли ти прийшов у наш бізнес».


Батько Ніка був характерним актором. Один із тих рідкісних хамелеонів, хто прослизав у будь-яку роль і ставав нею. Талант, який шукають розумні продюсери. «Подивися, чи зможеш ти отримати Картера», - говорили досить часто, щоб дати батькові Ніка всі ролі, які він вибрав.


Нік фактично зріс у всіх Сполучених Штатах. Його освіта, розділена між репетиторами, студією та громадською освітою, здавалося, виграли від різноманітності.


У віці восьми років він відточував свою іспанську мову і знімав кіно за лаштунками з компанією, яка грала Está el Doctor en Casa? До свого десятого року - оскільки Tea and Sympathy мав великий досвід, а лідером був математичний геній - він міг робити більшу частину алгебри в розумі, цитувати шанси на всі руки в покер і блекджек і робити ідеальні імітації Oxonian, Yorkshire і Cockney.


Незабаром після свого дванадцятого дня народження він написав одноактну п'єсу, яка, трохи відредагована через кілька років, тепер перебуває в книгах. і він виявив, що сават, якого навчив його французький неваляшка, Жан Бенуа-Жироньєр, був так само ефективний у провулку, як на циновці.


Це було після нічного шоу, коли він повертався один додому. Двоє потенційних грабіжників наблизилися до нього в самотньому жовтому світлі покинутого проходу від під'їзду до вулиці. Він тупнув ногою, ударив ногою по гомілки, пірнув на руки і хльоснув, як мул, щоб потрапити в пах, а потім Колісним колесом для грандіозного перевороту та удару по підборідді. Потім він повернувся в театр і вивів батька подивитися на зім'яті фігури, що стогнали.


Старший Картер зазначив, що його син говорив спокійно, і його дихання було цілком нормальним. Він сказав: «Нік, ти зробив те, що мусив зробити. Що ми будемо з ними робити?


"Мені все одно".


"Хочете побачити їх заарештованими?"


"Я так не думаю", - відповів Нік. Вони повернулися до театру, а коли за годину повернулися додому, чоловіків уже не було.


Через рік Картер-старший виявив Ніка в ліжку з Лілі Грін, красивою молодою актрисою, яка пізніше досягла успіху в Голлівуді. Він просто посміхнувся і пішов, але після пізнішого обговорення Нік виявив, що складає вступні іспити до коледжу під іншим ім'ям і вступає до Дартмута. Його батько загинув в автомобільній катастрофі через два роки.


Деякі з цих спогадів - найкращі - промайнули в думках Ніка, коли він пройшов чотири квартали до оздоровчого клубу і перевдягся в плавки. У сонячному спортзалі на даху він тренувався у легкому темпі. Відпочили. Впав. Засмагали. Тренувалася на кільцях та батуті. За годину він працював до сьомого поту на мішках, а потім поплив безперервно протягом п'ятнадцяти хвилин у великому басейні. Він практикував подих йоги і перевірив свій підводний час, скривившись, коли помітив, що йому не вистачає сорока восьми секунд до офіційного світового рекорду. Що ж, все не вийде.


Відразу після дванадцятої Нік попрямував до свого розкішного багатоквартирного будинку, пробираючись повз сніданок, щоб призначити зустріч з Девідом Хоуком. Він знайшов свого старшого офіцера у квартирі. Вони вітали один одного рукостисканням та тихими дружніми кивками; поєднання контрольованої теплоти, заснованої на довгих відносинах та взаємній повазі.


Хоук був одягнений в один із своїх сірих костюмів. Коли він опускав плечі і ходив недбало, замість звичайної похідної ходи, він міг бути великим або другорядним вашингтонським бізнесменом, державним службовцем або платником податків з Вест-Форку. Звичайний, нічим не примітний, щоби не запам'ятати.


Нік промовчав. Хоук сказав: Ми можемо поговорити. Думаю, казани починають горіти».


"Так, сер. Як щодо чашки чаю?"


"Чудово. Обідали?"


Ні. Я пропускаю це сьогодні. Противага всім канапе та обідам із семи страв, які я отримую за цим завданням».


«Поклади воду, мій хлопчику. Ми будемо дуже англійськими. Можливо, це допоможе. Ми проти того, на чому вони спеціалізуються. Нитки всередині ниток та ніякого початку для вузла. Як усе минуло востаннє. ніч?"


Нік сказав йому. Час від часу Хоук кивав і обережно грав із розгорнутою сигарою.


Це небезпечне місце. Жодної зброї, вона взята і пов'язана. Давайте не ризикуватимемо знову. Я впевнений, що ми маємо справу з холодними вбивцями, і може підійти ваша черга. «Плани та операції» зі мною не згодні. на сто відсотків, але я думаю, що вони будуть після того, як ми зустрінемося завтра».


"Нові факти?"


"Нічого нового. У цьому вся краса. Герберта Вілдейла Тайсона було знайдено мертвим у своєму будинку сьогодні вранці. Нібито природні причини. Мені починає подобатися ця фраза. Щоразу, коли я чую її, мої підозри подвоюються. І тепер на це є вагомі причини. . Або найкраща причина. Ви дізнаєтесь Тайсона? "


«Прізвисько «Колесо та справа». Знімач мотузок і мастил. Один із півтори тисячі таких, як він. Я можу назвати, мабуть, сотню».


«Вірно. Ви знаєте його, бо він піднімався на вершину смердючої бочки. Тепер дозвольте мені спробувати поєднати краї головоломки. Тайсон - четверта людина, яка померла природною смертю, і всі вони знали один одного. всі великі власники запасів нафти та боєприпасів на Близькому Сході”.


Хоук замовк, і Нік насупився. "Ви очікуєте, що я скажу, що у Вашингтоні в цьому немає нічого незвичайного".


"Абсолютно вірно. Ще одна стаття. Минулого тижня двом важливим і дуже респектабельним людям загрожували смертю. Сенатор Аарон Хокберн та Фрітчінг з міністерства фінансів».


"І вони якось пов'язані з рештою чотирма?"


"Зовсім ні. Нікого з них не застануть за обідом із Тайсоном, наприклад. Але у них обох є величезні ключові посади, які можуть вплинути на Близький Схід та деякі військові контракти”.


«Їм лише загрожували? Нічого не наказували?


«Я вірю, що це станеться згодом. Я думаю, що чотири смерті будуть використані як жахливі приклади. Але Хокберн і Фрітчінг не з тих, кого можна залякати, хоча ви ніколи не можете сказати точно. Вони зателефонували до ФБР і перехресно сповістили нас. Я сказав їм, що у AX може бути щось ".


Нік обережно сказав: "Не схоже, щоб у нас багато - поки що".


"Ось де ви входите. Як щодо того чаю?"


Нік підвівся, налив і приніс чашки, по два пакетики в кожній. Вони вже проходили цей обряд раніше. Хоук сказав: «Ваша невіра в мене цілком зрозуміла, хоча після всіх цих років я думав, що заслуговую на більше…» Він потягував чай і дивився на Ніка мерехтливим блиском, який завжди віщував задовільне одкровення - наприклад, покладання могутньої руки для партнера, який боїться , що він перебив ціну


"Покажи мені ще один шматок головоломки, який ти приховуєш", - сказав Нік. "Той, який підходить".


«Шматочки, Ніколас. Шматочки. Які ти збираєшся поєднати, я певен. Тобі тепло. Ми з тобою знаємо, що минулої ночі це було не звичайне пограбування. Твої відвідувачі дивилися та слухали. Чому? вони хотіли дізнатися більше про Джеррі Демінг. Це тому, що Джеррі Демінг – Нік Картер – близький до чогось, а ми ще цього не усвідомлюємо? "


«… Чи Акіто страшенно уважно стежить за своєю дочкою?»


«… Чи дочка замішана у цьому і зіграла жертву?»


Нік спохмурнів. «Я не скидатиму з рахунків. Але вона могла вбити мене, коли я був пов'язаний. Вона мала бритву. Вона могла б так само легко дістати ніж для м'яса і різати мене, як спекотне».


«Можливо, їм потрібний Джеррі Демінг. Ви досвідчений нафтовик. Низькооплачуваний і, ймовірно, жадібний. До вас можуть звернутись. Це буде зачіпкою».


"Я обшукав її сумку", - задумливо сказав Нік. «Як вони переслідували нас? Вони не могли дозволити цим чотирьом кататися весь день».


"О", - зобразив жаль Хоук. «На твоїй Птаху є пейджер. Один із старих цілодобових. Ми залишили його на місці, якщо вони вирішать його підняти».


"Я знав це", - м'яко повернув стіл Нік.


"Ти зробив?"


«Я перевірив частоти за допомогою домашнього радіо. Я не знайшов самого пейджера, але знав, що він має бути там».


Ви могли б мені розповісти. Тепер екзотичніша тема. Таємничий схід. Ви помітили достаток гарненьких дівчат із розкосими очима в суспільстві?»


"Чому б і ні? З 1938 року ми щороку збираємо новий урожай азіатських мільйонерів. Більшість із них рано чи пізно прибувають сюди з родиною та здобиччю».


«Але вони залишаються поза увагою. Є й інші. За останні два роки ми зібрали списки гостей із понад шістсот п'ятдесяти заходів і помістили їх у комп'ютер. Серед східних жінок шість чарівних жінок очолюють список для відвідування вечірок міжнародного рівня. чи лобіювання важливості. Ось ... - Він простяг Ніку записку.


Jeanyee Ahling


Сьюзі Куонг


Енн Ве Лінг


Понг-Понг Лілія


Рут Мото


Соня Раньєз


Нік сказав: «Я бачив трьох із них плюс Рут. Мабуть, просто був представлений іншим. Моя увага привернула кількість східних дівчат, але це не здавалося важливим, поки ви не показали мені цей зразок. Звичайно, я» я зустрів близько двохсот людей за останні шість тижнів, усіх національностей у світі..."


«Але крім інших прекрасних квітів зі Сходу».


"Правда."


Хоук постукав папірцем. «Інші можуть бути у групі або десь ще, але не виявлені у комп'ютерному шаблоні. А тепер самородок…


«Один або кілька із цих коханих були принаймні на одному зібранні, де вони могли б зустріти мерців. Комп'ютер повідомляє нам, що гаражний працівник Тайсона говорить нам, що він думає, що бачив, як Тайсон їхав у своїй машині близько двох тижнів тому зі східною дівчиною. Він не впевнений, але це цікавий фрагмент нашої головоломки. Ми перевіряємо звички Тайсона. Якщо він їв у якомусь великому ресторані чи готелі або з'являвся з нею більше кількох разів, добре б це з'ясувати».


"Тоді ми знатимемо, що знаходимося на можливому шляху".


«Хоча ми не знатимемо, куди ми йдемо. Не забувайте згадувати про нафтову компанію Конфедерації в Латакії. Вони намагалися вести справи через Тайсона та ще одну мертву людину, Армбрустер, який сказав своїй юридичній фірмі їм відмовити. Вони мають два танкери, і вони фрахтують ще три з великою кількістю китайців у командах. Їм заборонено перевозити американські вантажі, тому що вони здійснювали поїздки до Гавани та Хайфону. Ми не можемо чинити на них тиску, бо там дуже… У цьому беруть участь французькі гроші, і у них тісні зв'язки з Баалом у Сирії. Конфедерація - це звичайні п'ять корпорацій, складених одна на одну і витончено переплетених у Швейцарії, Лівані та Лондоні. Але Гаррі Демаркін повідомив, що центром є щось, зване Кільцем Баумана. влади”.


Нік повторив це «Кільце Баумана».


"Ви на."


Бауман. Борман. Мартін Борман?


"Можливо."


У Ніка почастішав пульс, який важко було здивувати. Борман. Загадковий стерв'ятник. Невловимий, мов дим. Один з найбільш розшукуваних чоловіків на землі або поза нею. Іноді здавалося, що він діє з іншого простору.


Про його смерть повідомляли десятки разів з того часу, як його бос помер у Берліні 29 квітня 1945 року.


"Гаррі досі досліджує?"


Обличчя Хоука затьмарилося. Гаррі помер учора. Його машина впала зі скелі над Бейрутом».


"Справжня аварія?" Нік відчув різкий укол жалю. AXEman Гаррі Демаркін був його другом, і ви не багато чого досягли в цьому бізнесі. Гаррі був безстрашний, але обережний.


"Можливо".


Здавалося, що в момент тиші він озвався луною - можливо.


Задумливі очі Хоука були такими похмурими, якими Нік ніколи їх не бачив. «Ми збираємося відкрити мішок великих неприємностей, Нік. Не недооцінюй їх. Пам'ятай Гаррі».


«Найгірше те, що ми не впевнені, як виглядає сумка, де вона і що в ній».


«Гарний опис. Навколо неприємна ситуація. Мені здається, я саджу вас за піаніно з сидінням, повним динаміту, що вибухає, коли ви натискаєте певну клавішу. я не можу сказати вам, який є смертельним ключем, бо я також не знаю! "


"Є шанс, що це менш серйозно, ніж здається", - сказав Нік, не вірячи цьому, але підбадьорюючи старого. «Я можу виявити, що ці смерті – разючий збіг, дівчата – нова платна група, а Конфедерація – звичайний натовп промоутерів та десятивідсотників».


«Вірно. Ви покладаєтеся на максиму топору - впевнені тільки дурні, розумні завжди сумніваються. Але, заради бога, будьте дуже обережні, факти, які ми маємо, вказують у багатьох напрямках, а це найгірший випадок. Хоук зітхнув і дістав із кишені складений папір: «Я можу вам ще трохи допомогти. Ось досьє на шість дівчат. Ми, звичайно, все ще копаємося в їхніх біографіях.


Між великим і вказівним пальцями він тримав маленьку яскраву металеву гранулу, розміром приблизно вдвічі більшу за квасолю. «Новий пейджер із відділу Стюарта. Ви натискаєте цю зелену точку і вона активується на шість годин. Дальність дії близько трьох миль у сільській місцевості. Залежить від умов у місті. Чи захищені ви будівлями тощо».


Нік оглянув його: «Вони стає все кращим і кращим. Інший тип футляра?


«Можна використати таким чином. Але справжня ідея полягає в тому, щоб проковтнути це. Пошук нічого не виявляє. Звичайно, якщо вони мають монітор, вони знають, що він у вас…»


«І вони мають до шостої години, щоб розкрити тебе і змусити замовкнути», - сухо додав Нік. Сунув девайс до кишені "Спасибі".


Хоук нахилився за спинку стільця і дістав дві пляшки шотландського віскі дорогого бренду із темно-коричневого скла. Він простягнув одну Ніку. "Подивися на це".


Нік оглянув друк, прочитав етикетку, оглянув кришку та основу. «Якби це була пробка, - міркував він, - у ній могло бути заховано будь-що, але це виглядає абсолютно кошерно. Невже там скотч?


«Якщо ви колись наллєте собі це пити, насолоджуйтесь. Одна з найкращих сумішей». Хоук нахиляв пляшку, яку тримав, вгору та вниз, спостерігаючи, як рідина формує крихітні бульбашки з власного повітря.


"Бачу нічого?" - спитав Хоук.


"Дай мені спробувати." Нік уважно перевертав свою пляшку знову і знову, і він одержав її. Якби ваші очі були дуже гострими і ви подивилися на дно пляшки, ви виявили б, що масляні бульбашки не з'являються там, коли пляшку перевернуто. "Дно якось не так".


«Вірно. Там скляна перегородка. Верхня половина віскі. Нижня половина - одна із супервибухових речовин Стюарта, яка виглядає як віскі. Ви активуєте її, розбиваючи пляшку та виставляючи її на повітрі протягом двох хвилин. Потім будь-яке полум'я спалахне її. Як зараз воно знаходиться під стиском і безповітряним, воно відносно безпечне, – каже Стюарт».


Нік обережно поставив пляшку. «Вони можуть стати в нагоді».


"Так", - погодився Хоук, встаючи і обережно струшуючи попіл зі своєї куртки. «У скрутному місці завжди можна запропонувати купити останню склянку».


* * *


Рівно о 16:12. У п'ятницю вдень телефон Ніка задзвонив. Дівчина сказала: «Це міс Райс із телефонної компанії. Ви телефонували…» Вона процитувала номер, що закінчується на сім, вісім.


«Вибач, ні», - відповів Нік. Вона солодко вибачилася за дзвінок і повісила слухавку.


Нік перевернув свій телефон, вивернув два гвинти основи і підключив три дроти від маленької коричневої коробки до трьох клем, включаючи вхід живлення 24 В. Потім він набрав номер. Коли Хоук відповів, він сказав: «Скремблер із кодом сімдесят вісім».


"Правильно і ясно. Звіт?"


«Нічого. Я був ще на трьох нудних вечірках. Ви знаєте які дівчата там були. Дуже дружелюбні. Вони мали ескорт, і я не міг їх звільнити».


"Дуже добре. Продовжуйте сьогодні ввечері у Кушінга. Ми маємо великі проблеми. У вищій компанії є великі витоки».


"Зроблю."


«Повідомте, будь ласка, з десятої до дев'ятої ранку за номером шість».


"Підійде. До побачення".


"До побачення та удачі."


Нік повісив трубку, зняв дроти та замінив підставу телефону. Маленькі коричневі портативні скремблер були одним з найгеніальніших пристроїв Стюарта. Шаблони скремблера нескінченні. Він розробив маленькі коричневі коробочки з транзисторними схемами, упакованими в пачку менше, ніж пачка сигарет звичайного розміру, з десятиконтактним перемикачем.


Якщо обидва були встановлені на «78», звукова модуляція була тарабарщиною. Про всяк випадок - кожні два місяці ящики міняли на нові з новими схемами скремблера та десятьма новими виборами. Нік одягнув смокінг і вирушив на «Птаху» за Рут.


Зібрання Кушинга - щорічна вечірка всіх друзів з коктейлями, вечерею, розвагами та танцями - проходило в їхньому маєтку площею двісті акрів у Вірджинії. Обстановка була чудова.


Поки вони їхали довгою дорогою, кольорові вогні виблискували в сутінках, музика долинала з консерваторії зліва, і їм довелося трохи почекати, поки солідні люди вийшли зі своїх машин, а обслуговуючий персонал відвіз їх. Були популярні блискучі лімузини – виділялися кадилаки.


Нік сказав: "Я вважаю, ти був тут раніше?"


"Багато разів. Раніше ми з Алісою весь час грали у теніс. Тепер я іноді приїжджаю сюди у вихідні».


"Скільки тенісних кортів?"


«Три, рахуючи один у приміщенні».


"Гарне життя. Назви гроші".


«Мій батько каже, що оскільки більшість людей настільки дурні, немає виправдання тому, що людина з мозком не стане багатою».


«Кушинги були багатими протягом семи поколінь. Усі мізки?»


«Тато каже, що люди дурні, працюючи стільки годин. Продаючи себе за купу часу, він називає це. Вони люблять своє рабство, бо свобода жахлива. Ви маєте працювати на себе. Використовуйте можливості».


«Я ніколи не опиняюся у потрібному місці у потрібний час». Нік зітхнув. «Мене відправляють на місця за десять років після початку видобутку нафти».


Він усміхнувся їй, коли вони піднялися трьома широкими сходами. Чудові чорні очі вивчали його. Коли вони йшли по лужку, схожому на тунель, освітлену різнобарвними вогнями, вона запитала: «Ви хочете, щоб я поговорила з батьком?»


«Я широко відкрито. Особливо, коли я бачу таку тусовку. Тільки не змушуйте мене втрачати роботу, яка маю».


«Джеррі, ти поводиться консервативно. Це не спосіб розбагатіти».


«Так вони намагаються залишатися багатими», - пробурмотів він, але вона вітала високу білявку в черзі гарно одягнених людей біля входу до гігантського намету. Його представили Алісі Кушінг та чотирнадцяти іншим людям у приймальні, шістьох з них звали Гашинг. Він запам'ятав кожне ім'я та обличчя.


Минувши межу, вони пройшли до довгої стійки - шістдесятифутового столу, вкритого сніговим полотном. Вони обмінялися привітаннями з кількома людьми, які знали Рут або «цього милого молодого нафтовика Джеррі Демінга». Нік отримав два коньяки на камені від бармена, який виглядав здивованим замовленням, але він у нього був. Вони відійшли від бару на кілька футів і зупинилися, щоб напитися.


У великому наметі міг розміститися цирк з двома кільцями, з місцем, що залишилося для двох ігор у боччі, і вона справлялася тільки з переповненням з кам'яного зимового саду, до якого вона примикала. Крізь високі вікна Нік побачив усередині будівлі ще один довгий бар та танцюючих на полірованих підлогах людей.


Він зазначив, що закуски на довгих столах навпроти бару в наметі було приготовлено на місці. Спекотне, м'ясо птиці та ікри, за якими обслуговуючий персонал у білих халатах спритно приготували закуску, яку ви запросили, нагодували б китайське село на цілий тиждень. Серед гостей він побачив чотирьох американських генералів, яких він знав, та шість з інших країн, яких він не знав.


Вони зупинилися, щоб поговорити з конгресменом Ендрюсом і його племінницею - він усюди уявляв її як свою племінницю, але в неї була ця пихата постава нудної дівчини, яка робить її в тіні, - і поки Нік був ввічливий, Рут обмінялася поглядами за його спиною. повернувся з китаянкою в іншій групі. Їхні погляди були швидкими, і, оскільки вони були абсолютно безпристрасні, вони ховалися.


Ми схильні відносити китайців до категорії маленьких, м'яких і навіть послужливих. Дівчина, яка обмінювалася сигналами швидкого розпізнавання з Рут, була великою, владною, і сміливий погляд її розумних чорних очей шокував, бо він виходив з-під брів, навмисно вищипаних, щоб підкреслити нахили. "Східні?" вони, здавалося, кидали виклик. «Ви страшенно праві. Тримайтеся, якщо наважитеся».


Саме таке враження справив на Ніка момент, коли Рут познайомила його з Джині Алінг. Він бачив її на інших вечірках, ретельно перевірив її ім'я у своєму уявному списку, але це був перший лайм, який він відчув під впливом її погляду - майже розплавлений жар від цих блискучих очей над круглими щоками, м'якість яких була поставлена під сумнів чисті. , гострі поверхні її обличчя і зухвалий вигин червоних губ.


Він сказав: "Мені особливо приємно познайомитися з вами, міс Алінг".


Блискучі чорні брови піднялися на долю дюйма. Нік подумав: «Вона вражаюча - краса, подібна до тієї, що є на телебаченні або в кіно». «Так, бо я бачив тебе на панамериканській вечірці два тижні тому. Я сподівався зустрітися з тобою тоді».


«Тебе цікавить Схід? Чи Китай? Чи дівчата?


"Всі три ці речі."


"Ви дипломат, містере Демінг?"


"Ні. Просто дрібний нафтовик".


"Як містер Мерчісон і містер Хант?"


Ні. Різниця приблизно три мільярди доларів. Я працюю чиновником».


Вона посміхнулася. Її тон був м'яким і глибоким, а її англійська була чудовою,


з ледь помітним відтінком «надто досконалості», ніби вона вивчила його ретельно або говорила кількома мовами і її вчили округляти всі голосні. «Ви дуже чесні. Більшість чоловіків, яких можна зустріти, дають невелике підвищення. Ви могли б просто сказати: "Я з офіційною справою"».


"Ви б дізналися, і мій рейтинг чесності впав би".


"Ти чесна людина?"


«Я хочу, щоб мене знали як чесну людину».


"Чому?"


«Бо я обіцяв своїй матері. І коли я збрешу тобі, ти повіриш».


Вона сміялася. Він відчув приємне поколювання у спині. Таких багато не робили. Рут говорила з ескортом Джіні, високим, струнким, латиноамериканським типом. Вона повернулася і сказала: "Джеррі, ти зустрічав Патріка Вальдеса?"


"Ні."


Рут переїхала і зібрала квартет разом, подалі від групи, яку Нік назвав політиками, боєприпасами та чотирма національностями. Конгресмен Крікс, який, як завжди, був уже під кайфом, розповідав історію – його слухачі вдавали, що цікавляться ним, бо він був старим дияволом Кріксом, з вислугою, комітетами та контролем над асигнуваннями на суму близько тридцяти мільярдів доларів.


"Пет, це Джеррі Демінг", - сказала Рут. «Пет із OAS Джеррі з нафти. Це означає, що ви знатимете, що ви не конкуренти»


Вальдес показав гарні білі зуби і знизав руку. "Можливо, ми займаємося красивими дівчатами", - сказав він. "Ви це двоє знаєте".


"Який хороший спосіб зробити комплімент", - сказала Рут. Джіні, Джеррі, вибач нас на секунду? Боб Куітлок хотів зустрітися із Петом. Ми приєднаємось до тебе в консерваторії за десять хвилин. Поруч із оркестром».


«Звичайно», - відповів Нік і спостерігав, як пара пробирається крізь натовп, що росте. "У Рут чудова фігура, - розмірковував він, - поки ви не поглянете на Джіні". Він обернувся до неї. "А ти? Принцеса у відпустці?"


«Навряд чи, але дякую. Я працюю в Ling-Taiwan Export Company».


«Я думала, що ти могла б бути моделлю. Щиро кажучи, Джіні, я ніколи не бачив у кіно китайську дівчину такою гарною, як ти. Або такою високою».


"Дякую. Ми не всі маленькі квіти. Моя сім'я приїхала з півночі Китаю. Вони там великі. Це дуже схоже на Швецію. Гори та море. Багато хорошої їжі».


"Як вони поживають за Мао?"


Йому здалося, що її очі мерехтіли, але емоції не читали. «Ми вийшли із Чангом. Я мало що чула».


Він провів її до консерваторії, приніс їй випити і поставив ще кілька ніжних запитань. Він отримував м'які, малоінформативні відповіді. У блідо-зеленій сукні, що ідеально контрастувала з гладким чорним волоссям і блискучими очима, вона виділялася. Він дивився, як дивляться інші чоловіки.


Вона знала багато людей, які посміхалися та кивали чи робили паузу, щоб сказати кілька слів. Вона відбивалася від деяких чоловіків, які хотіли залишитися з нею, зміною темпу, що створювало стіну з льоду, поки вони не рушили далі. Вона ніколи не ображає-


Ед, вона просто увійшла до шафки для глибокого заморожування і вийшла, як тільки вони пішли.


Він виявив, що вона вміло танцювала, і вони залишилися на підлозі, тому що це було весело – і тому, що Нік щиро насолоджувався відчуттям її у його руках та ароматом її парфумів та тіла. Коли Рут і Вальдес повернулися, вони обмінялися танцями, досить багато випили і зібралися в групу в кутку великої кімнати, що складається з людей, яких Нік зустрічав, а декого немає.


Під час однієї паузи Рут сказала, стоячи поряд із Джіні: «Не могли б ви вибачити нас на кілька хвилин? Про вечерю треба оголосити зараз, і ми хочемо освіжитись».


Нік залишився з Пет. Вони взяли свіжі напої і, як завжди, вітали один одного тостами. Він не впізнав нічого нового від американського.


Наодинці в жіночій вітальні Рут сказала Джіні: "Що ти думаєш про нього після уважного погляду?"


«Думаю, цього разу у тебе все вийшло. Хіба це не мрія? Набагато цікавіше, ніж Пет».


"Лідер каже, що якщо Демінг приєднається, забудьте про Пет".


"Я знаю." Рут зітхнула. «Я зніму його з твоїх рук, як було погоджено. У будь-якому разі, він добрий танцюрист. Але ти виявиш, що Демінг – справді щось інше. Так багато чарівності, яку можна витрачати на нафтовий бізнес. І він вся людина. Він мало не ввімкнув столи. Лідер. Ви б розсміялися. Звичайно, Лідер поміняв їх назад - і він не сердиться на це. Я думаю, він захоплюється Демінг за це. Він рекомендував його Командуванню».


Дівчата перебували в одному з незліченних жіночих холів - повністю обладнаних гримерних та ванн. Джіні подивилася на дорогі меблі. "Ми повинні поговорити тут?"


"У безпеці", - відповіла Рут, ретушируючи свої вишукані губи на одному з гігантських дзеркал. «Ви знаєте, що військові та політичні шпигуть лише за виходами. Це все входи. Ви можете підглядати за окремими людьми та обманювати один одного, але якщо вас зловлять на шпигунстві за групою, вам кінець».


Джіні зітхнула. «Ви знаєте про політику набагато більше, ніж я. Але я знаю людей. У цьому Демінгу є щось, що мене непокоїть. Він надто – надто сильний. Ви коли-небудь помічали, що генерали зроблені з латуні, особливо їхні голови? Сталеві люди стали залізними, а нафтовики маслянистими? Ну, Демінг твердий і швидкий, і ви з Лідером виявили, що він має хоробрість.


Це не вписується в образ нафтовика”.


«Я скажу, що ви знайомі із чоловіками. Я ніколи не думав про це таким чином. Але я вважаю, що це причини, через які Командування цікавиться Демінгом. Він більший, ніж просто бізнесмен. Він, як і всі вони цікавиться грошима. що сьогодні ввечері. Запропонуйте йому те, що, на вашу думку, спрацює. Я запропонувала, що у мого батька може бути щось для нього, але він не вхопився за наживку”.


"Тож обережний..."


"Звісно. Це плюс. Йому подобаються дівчата, якщо ти боїшся, що отримаєш ще одну, як Карл Комсток».


Ні. Я сказав тобі, що знаю, що Демінг – справжній чоловік. Просто… ну, можливо, він такий цінний тип, я до цього не звикла. Я відчувала, що він іноді носив маску, як і ми.


«У мене не склалося такого враження, Джіні. Але будьте обережні. Якщо він злодій, він нам не потрібний». Рут зітхнула. «Але що за тіло…»


"Ви не ревнуєте?"


"Звичайно, ні. Якби я мав вибір, я б вибрала його. Якби я одержала наказ, я беру Пет і максимально використовую його».


Що Рут і Джині не обговорювали – ніколи не обговорювали – так це їхній обумовлений смак до кавказьких, а не до східних чоловіків. Як і більшість дівчат, які виросли у певному суспільстві, вони прийняли його норми. Їхнім ідеалом був Грегорі Пек або Лі Марвін. Їхній лідер знав про це - він був ретельно проінструктований Першим командувачем, який часто обговорював це зі своїм психологом Ліндхауером.


Дівчата закрили сумочки. Рут збиралася йти, але Джіні стримувалась. «Що мені робити, – задумливо спитала вона, – якщо Демінг такий і не той, ким здається? У мене все ще є це дивне почуття…»


"Що він може бути в іншій команді?"


"Так."


«Зрозуміло…» Рут замовкла, її обличчя на мить стало невиразним, а потім суворим. «Я б не хотіла бути тобою, якщо ти помиляєшся, Джіні. Але якщо ти переконаєшся, я вважаю, що залишиться лише одне».


"Правило сьоме?"


«Так. Прикрий його».


"Я ніколи не приймала це рішення самостійно".


«Правило зрозуміле. Надягніть його. Не залишайте слідів».


Розділ IV.


Оскільки справжній Нік Картер був із тих чоловіків, які залучали до себе людей, як чоловіків, так і жінок, коли дівчата повернулися до консерваторії, вони побачили його з балкона у центрі великої групи. Він говорив із зіркою ВПС про артилерійську тактику в Кореї. Два підприємці, яких він зустрів у Театрі Форда, що недавно відкрився, намагалися привернути його увагу розмовами про нафту. Чудова руда, з якою він обмінявся теплими зауваженнями на невеликій інтимній вечірці, розмовляла з Пет Вальдес, поки вона шукала можливість розплющити очі Ніку. Ще кілька різних пар сказали: "Гей, це Джеррі Демінг!" - І протискалися.


«Подивися на це, – сказала Рут. "Він дуже гарний, щоб бути правдою".


"Це нафта", - відповіла Джіні.


"Це чарівність".


«І вміння продавати. Тримаю парі, він продає ці речі цистернами».


"Думаю, він знає".


Рут заявила, що Нік і Джині досягли Пета, коли м'які звуки курантів пролунали гучним зв'язком і заспокоїли натовп.


«Схоже на СС Сполучені Штати», - голосно щебетала руда. Вона майже дісталася Ніка, а тепер він для неї поки що втрачений. Він побачив її краєм ока, записав факт для довідки, але не подав вигляду.


З гучномовців пролунав чоловічий голос м'якими овальними тонами, які звучали професійно: «Доброго вечора всім. Кушинги вітають вас на званій вечері Усіх друзів і попросили мене сказати кілька слів. Це вісімдесят п'ята річниця. обіду, який було розпочато Наполеоном Кушингом з дуже незвичайною метою. Він хотів познайомити філантропічну та ідеалістичну вашингтонську спільноту з необхідністю у більшій кількості місіонерів на Далекому Сході, особливо в Китаї. здобуття різноманітної підтримки для цього благородного зусилля».


Нік зробив ковток напою і подумав: «О боже, поклади Будду в кошик». Збудуй мені будинок, де буйволи блукають із каністр із гасом та бензином.


Олейний голос продовжувався. «Протягом кількох років через обставини цей проект був дещо згорнутий, але родина Кушинга щиро сподівається, що добрі справи незабаром будуть відновлені.


«Через нинішній розмір щорічного обіду столи були розміщені в їдальні Медісона, залі Гамільтона у лівому крилі та у великій залі в задній частині будинку».


Рут стиснула руку Ніка і сказала з легким хихиканням: "Гімназія".


Оратор зробив висновок: «Більшості з вас порадили, де можна знайти ваші картки місць. Якщо ви не впевнені, дворецький біля входу до кожної кімнати має список гостей і може вам порадити. Вечеря буде подана за тридцять хвилин. Кушинги ще раз кажуть – дякую всім, що прийшли».


Рут запитала Ніка: Ти був тут раніше?


"Ні. Я просуюся вгору".


«Давай, подивися на речі у кімнаті Монро. Це так само цікаво, як музей». Вона жестом попросила Джіні та Пет слідувати за ними і пішла від групи.


Ніку здалося, що вони пройшли милю. Піднялися широкими сходами, через великі холи, схожі на коридори готелів, за винятком того, що меблі були різноманітні і дорогі,


і кожні кілька ярдів слуга стояв по стійці реєстрації, щоб дати пораду, якщо буде потрібно. Нік сказав: "У них своя армія".


«Майже. Еліс сказала, що вони найняли шістдесят чоловік, перш ніж скоротили штат кілька років тому. Деякі з них, ймовірно, були найняті з цієї нагоди».


"Вони справляють на мене враження".


«Ви бачили б це кілька років тому. Усі вони були одягнені як французькі придворні слуги. Аліса мала якесь відношення до модернізації».


Зал Монро пропонував вражаючий вибір предметів мистецтва, багато з яких безцінні, і охоронялися двома приватними детективами та суворою людиною, схожою на старого сімейного слуги. Нік сказав: «Це зігріває серце, чи не так?»


"Як?" - запитала Джіні.


«Усі ці чудові речі подаровані місіонерам, я вважаю, вашими вдячними співвітчизниками».


Джіні та Рут обмінялися поглядами. Пет, здавалося, хотів розсміятися, але передумав. Вони вийшли через інші двері і потрапили до їдальні Медісона.


Обід був чудовий: фрукти, риба та м'ясо. Нік впізнав чой-нгоу тонг, омара по-кантонськи, саут-дау-чау-гі-йок та Бок-чой-нгоу, перш ніж здався, коли перед ним поставили киплячий шматок Шатобріана. "Де ми можемо це поставити?" - пробурмотів він Рут.


"Спробуй, смачно", - відповіла вона. "Фредерік Кушінг IV особисто вибирає меню".


"Хто він?"


«П'ята справа за головним столом. Йому сімдесят вісім років. Сам на м'якій дієті».


"Я буду з ним після цього".


На кожному сервіруванні стояло чотири бокали для вина, і вони не могли залишатися порожніми. Нік відпив півдюйма від кожного і відповів на кілька тостів, але переважна більшість відвідувачів почервоніла і напилася на той час, коли прибув веселий дон го - бісквіт з ананасом і збитими вершками.


Потім все сталося гладко і швидко, на повне задоволення Ніка. Гості повернулися до зимового саду та до намету, де в барах тепер продавали каву та лікери на додаток до величезної кількості алкоголю майже у всіх формах, придуманих людиною. Джіні сказала йому, що вона не прийшла на вечерю з Пет… У Рут раптово захворіла голова: «Уся ця рясна їжа»… і він виявив, що танцює з Джині, поки Рут зникла. Пет у парі з руденькою.


Незадовго до півночі Джеррі Демінгу зателефонували і передали записку: «Моя люба, я хвора». Нічого серйозного, просто забагато їжі. Я пішла додому з Рейнольдс. Ви можете запропонувати Джіні підвезти його до міста. Будь ласка, подзвони мені завтра. Рут.


Він серйозно передав листа Джіні. Чорні очі засяяли, і чудове тіло опинилося в його обіймах. «Я жалкую про Рут, - пробурмотіла Джіні, - але рада своїй удачі».


Музика звучала гладко, і на підлозі було менше людей, коли п'яні вином гості розійшлися. Коли вони повільно кружляли в кутку, Нік спитав: «Як ти почуваєшся?»


«Чудово. У мене залізне травлення». Вона зітхнула. "Це розкішна справа, чи не так?"


«Чудово. Все, що йому потрібно, це привид Василя Захарова, що вискакує з басейну опівночі».


"Він був веселим?"


"В більшості випадків."


Нік знову вдихнув її духи. Вона вдерлася йому в ніздрі через її блискуче волосся і блискучу шкіру, і він смакував її, як афродизіак. Вона притиснулася до нього з м'якою наполегливістю, що передбачала прихильність, пристрасть чи суміш того й іншого. Він відчув тепло в задній частині шиї та по спині. Ви можете підняти температуру з Джіні і з приводу Джіні. Він сподівався, що це не чорна вдова, яку навчили тремтіти чудовими крилами метелика як приманку. Навіть якби вона була такою, це було б цікаво, можливо, чудово, і він з нетерпінням чекав на зустріч з талановитою людиною, яка навчала її таким навичкам.


Через годину він був у «Птаху» і на легкій швидкості мчав у бік Вашингтона, з ароматною і теплою Джіні, притиснутою до його руки. Він подумав, що переключення з Рут на Джині, можливо, було надуманим. Не те, щоб він заперечував. Для свого завдання AX або особистого задоволення він взяв би або те, або інше. Джіні здавалася дуже чуйною - чи, можливо, це було через випивку. Він стиснув її. Потім подумав – але спочатку…


«Дорога, - сказав він, - я сподіваюся, що з Рут усе гаразд. Вона нагадує мені Сузі Куонг. Ти її знаєш?"


Пауза була надто довгою. Вона повинна була вирішити, чи брехати, подумав він, і тоді вона дійшла висновку, що правда найбільш логічна та безпечна. «Так. Але як? Я не думаю, що вони дуже схожі».


«У них така сама східна чарівність. Я маю на увазі, що ви знаєте, що вони говорять, але часто ви не можете вгадати, про що вони думають, але ви знаєте, було б страшенно цікаво, якби ви могли».


Вона обміркувала це. «Я розумію, що ти маєш на увазі, Джеррі. Так, вони милі дівчата». Вона невиразно звучала і м'яко похитала головою йому на плече.


"І Енн Ве Лінг", - продовжив він. «Є дівчина, яка завжди змушує мене думати про квіти лотоса та ароматний чай у китайському саду».


Джіні тільки зітхнула.


"Ви знаєте Енн?" – наполягав Нік.


Знову пауза. "Так. Звичайно, дівчата одного і того ж походження, які часто стикаються один з одним, зазвичай збираються разом і обмінюються записками. Думаю, я знаю сотню


Червоних милих китаянок у Вашингтоні». Вони мовчки проїхали кілька миль. Він подумав, чи не зайшов він надто далеко, покладаючись на алкоголь у ній. Він злякався, коли вона запитала: Чому тебе так цікавлять китайські дівчата? "


«Якийсь час я був на Сході. Китайська культура мене інтригує. Мені подобається атмосфера, їжа, традиції, дівчата…» Він узяв великі груди і ніжно погладив її своїми чутливими пальцями. Вона пригорнулася.


"Це мило", - пробурмотіла вона. «Ви знаєте, що китайці – добрі ділові люди. Практично скрізь, де ми приземляємося, ми маємо успіх у торгівлі».


"Я помітив. Я мав справу з китайськими фірмами. Надійно. Гарна репутація".


"Ти заробляєш багато грошей, Джеррі?"


«Досить, щоб пройти. Якщо ти хочеш побачити, як я живу – давай зупинимося у мене вдома, щоб випити, перш ніж я відвезу тебе додому».


"Добре", - ліниво простягла вона. «Але під грошима я маю на увазі заробляння грошей для себе, а не просто заробітну плату. Щоб вони надходили добрими тисячами шматків, і, можливо, вам не потрібно було сплачувати надто багато податків. Це спосіб заробляти гроші».


«Це справді так, – погодився він.


"Мій двоюрідний брат займається нафтовим бізнесом", - продовжила вона. «Він говорив про пошук іншого партнера. Жодних вкладень. Новій людині було б гарантовано пристойну зарплату, якби вона мала реальний досвід у нафтовій сфері. Але якщо вони досягнуть успіху, він розділить прибуток».


«Я хотів би познайомитися з вашим двоюрідним братом».


"Я скажу про це, коли побачу його".


"Я дам вам свою візитку, щоб він міг мені зателефонувати".


«Будь ласка, зроби це. Я хотів би допомогти тобі». Тонка сильна рука стиснула його коліно.


Дві години і чотири напої через прекрасна рука стискала те ж коліно набагато твердішим дотиком - і торкалася набагато більшого його тіла. Нік був задоволений тією легкістю, з якою вона погодилася зупинитись у його квартирі, перш ніж він відвіз її додому, у те, що вона описала як «місце, яке сім'я купила у Чеві Чейз».


Напій? Вона була дурна, але навряд чи він міг вивудити від неї більше ні слова про її кузину або сімейний бізнес. «Я допомагаю в офісі», - додала вона, начебто у неї був автоматичний глушник.


Пограти у? Вона не висловила жодного протесту, коли він порадив їм зняти взуття для комфорту - потім її сукню та його смугасті штани… «щоб ми могли розслабитися і не морщити їх усіх».


Розтягнувшись на кушетці перед панорамним вікном з видом на річку Анакостія, з приглушеним світлом, тихою музикою, льодом, газировкою та віскі, складеними поруч із диваном, щоб йому не довелося йти надто далеко, Нік задоволено подумав: Який спосіб заробляти на життя.


Частково роздягнена Джіні виглядала чудовіше, ніж будь-коли. На ній був шовковий напівкомбінезон і бюстгальтер без бретельок, а її шкіра мала смачний відтінок золотисто-жовтого персика в момент твердої стиглості, перш ніж на зміну набула червона м'якість. Він подумав, що її волосся кольору свіжої олії, що ринула в резервуари для зберігання темної ночі, - чорного золота.


Він поцілував її ґрунтовно, але не так безперервно, як їй хотілося б. Він пестив і гладив її і дозволяв їй мріяти. Він був терплячий, поки вона не сказала зненацька з тиші: «Я відчуваю тебе, Джеррі. Ти хочеш зайнятися зі мною любов'ю, чи не так?


"Так."


«З тобою легко спілкуватися, Джеррі Демінг. Ви колись були одружені?


"Ні."


"Але ти знав багато дівчат".


"Так."


"По всьому світу?"


"Так." Він дав короткі відповіді м'яко, досить швидко, щоб показати, що вони були правдою - і вони були правдивими, але без натяку на стислість або роздратування при допиті.


"Ти відчуваєш, що я тобі подобаюся?"


«Як і будь-яка дівчина, яку я колись зустрічав. Ти просто вродлива. Екзотика. Красивіше, ніж будь-яка фотографія китайської принцеси, бо ти тепла та жива».


"Ви можете посперечатися, що я", - видихнула вона і повернулася до нього. "І ти збираєшся чогось навчитися", - додала вона перед тим, як їхні губи злилися.


У нього не було часу сильно про це турбуватися, тому що Джіні кохалася, і її заняття вимагали всієї його уваги. Вона була захоплюючим магнітом, який витягував вашу пристрасть назовні і назовні, і як тільки ви відчуваєте його тяжіння і дозволяєте собі пройти частку дюйма, вас захоплює непереборне потяг, і ніщо не зможе зупинити ваше занурення в саму суть. І, якось переїхавши, ти не хотів зупинятися.


Вона не гвалтувала його, так само як і увагу повії, що приділяється з професійною інтенсивністю на відстані витягнутої руки. Джіні займалася любов'ю, якби вона мала ліцензію на її виготовлення, з умінням, теплотою і таким особистим задоволенням, що ви були просто вражені. Чоловік був би дурнем, якби не розслабився, і ніхто ніколи не називав Ніка дурнем.


Він співпрацював, вносив свій внесок і був вдячний за успіх. За своє життя він мав більше, ніж його частка чуттєвих сеансів, і він знав, що заробив їх не випадково, а завдяки своєму фізичному потягу до жінок.


З Джіні - як і з іншими, хто потребував любові і вимагав тільки правильної пропозиції обміну, щоб широко розкрити свої серця, уми та тіла - угода була зроблена. Нік з ніжністю та тонкістю доставив товар.


Коли він лежав з вологим чорним волоссям, що закривало його обличчя, відбиваючи смак їхньої текстури язиком і знову запитуючи, що це були за парфуми, Нік подумав, чудово.


Останні дві години він радів - і він був певен, що віддав стільки, скільки одержав.


Волосся повільно забиралося через контакт зі шкірою і замінювалося блискучими чорними очима і пустотливою усмішкою - ельфійка на повний зріст вимальовувалась у тьмяному світлі єдиної лампи, який він потім приглушив, накинувши на неї свою мантію. "Щасливий?"


«Приголомшений. Супер-схвильований», - дуже м'яко відповів він.


«Я також так відчуваю. Ти це знаєш".


"Я відчуваю це".


Вона перевернула йому голову на плече, гігантський ельф став м'яким і плавним по всій довжині. «Чому люди не можуть бути задоволені цим? Вони встають і сперечаються. Або йдуть без доброго слова. Або чоловіки уникають цього, щоб випити чи воювати у дурних війнах».


«Це означає, – сказав Нік із подивом, – у більшості людей цього немає. Вони надто напружені, егоцентричні чи недосвідчені. Як часто дві людини, такі як ми, збираються разом? Обидва дарувальники. Обидва терплячі. . Ви знаєте – всі думають, що вони природжені гравці, співрозмовники та коханці. Більшість людей ніколи не виявляють, що насправді вони не знають ні про кого з них. Щодо копання, навчання та розвитку навичок – вони ніколи не турбуються».


"Ти думаєш, я вміла?"


Нік розмірковував про шість чи сім різновидів навичок, які вона продемонструвала досі. "Ви дуже вмілі".


"Годинник."


Золотий ельф упав на підлогу з легкістю акробату. У нього перехопило подих від артистичності її рухів, а хвилеподібні ідеальні вигини її грудей, стегон і крупа змусили його провести язиком по губах і проковтнути. Вона стояла з широкими ногами, посміхнулася йому, потім нахилилася назад, і раптово її голова опинилася між її ногами, червоні губи все ще були вигнуті. "Ви коли-небудь бачили це раніше?"


"Тільки на сцені!" він підвівся на лікті.


"Або це?" Вона повільно піднялася, нахилилася і поклала руки на килим від стіни до стіни, а потім плавно, на дюйм за раз, підняла акуратні пальці ніг, поки їхні рожеві нігті не вказали на стелю, потім опустила їх до нього, поки вони просто не потрапили в ліжко і досягло підлоги, зігнувшись по дузі шпильки.


Він дивився на половину дівчини. Цікава половина, але дивно тривожна. У тьмяному світлі вона була відрізана у талії. Її м'який голос був непомітний. Ти спортсмен, Джеррі. Ти могутня людина. Ти можеш це зробити?"


"Боже, ні", - відповів він зі щирим трепетом. Напівтіло знову перетворилося на високу золоту дівчину. Сон виникає, сміється. «Ви, мабуть, тренувалися все своє життя. Ви – ви були у шоу-бізнесі?»


"Коли я була маленька. Ми тренувалися щодня. Часто двічі чи тричі на день. Я продовжувала так само. Я думаю, це добре для тебе. Я ніколи в житті не хворіла.


"Це має бути великим хітом на вечірках".


«Я більше ніколи не виступаю. Тільки так. Для когось, хто особливо добрий. Вона має інше застосування…» Вона опустилася на нього зверху, поцілувала його, відсторонилася, щоб задумливо глянути на нього. "Ви знову готові", - сказала вона з подивом. «Могутня людина».


"Спостереження за тим, як ви це робите, оживило б кожну статую в місті".


Вона засміялася, відкотилася від нього, а потім звивалася нижче, поки не побачила верхівку чорного волосся. Потім вона перекинулася на ліжку, і довгі, гнучкі ноги повернулися на 180 градусів, легка дуга, доки вона знову не зігнулася більш ніж удвічі, згорнувшись назад на себе.


"А тепер, люба". Її голос був приглушений до свого живота.


"В даний час?"


"Ось побачиш. Буде інакше».


Коли він підкорився, Нік відчув незвичайне збудження та завзяття. Він пишався своїм досконалим самоконтролем – слухняно виконував свої щоденні вправи йоги та дзен – але тепер йому не треба було вмовляти себе.


Він поплив у теплу печеру, де на нього чекала гарна дівчина, але він не міг доторкнутися до неї. Він був один і одразу з нею. Він пройшов усю дорогу, пливучи на схрещених руках, спираючись на них головою.


Він відчув, як шовковисте лоскотання її волосся пливе по його стегнах, і подумав, що міг би на мить піти з глибини, але велика риба з вологим і ніжним ротом вловила подвійні сфери його мужності, і на одну мить він боровся з втратою контролю. але захоплення було занадто велике, і він заплющив очі і дозволив відчуттям охопити його в солодкій темряві дружніх глибин. Це було надзвичайно. Це було рідко. Він парив у червоному і темно-пурпуровому кольорі і перетворився на живу ракету невідомого розміру, що поколювала і пульсувала на стартовому майданчику під таємним морем, поки він не вдав, що хотів цього, але знав, що він безпорадний, як із хвилею чудової сили вистрілили в космос або з нього - тепер це не мало значення - і ракети-носії радісно вибухнули в ланцюжку захоплених помічників.


Коли він подивився на годинник, було 3:07. Вони проспали двадцять хвилин. Він поворухнувся, і Джіні прокинулася, як завжди, миттєво й насторожено. "Час?" - Запитала вона з задоволеним зітханням. Коли він сказав їй, вона сказала: «Я краще піду додому. Моя родина терпима, але..."


Дорогою в Chevy Chase Нік переконав себе, що він незабаром знову побачить Джіні.


Ретельність часто окупалася. Достатньо часу, щоб перевірити ще раз Енн, Сьюзі та інших. На його подив, вона відмовилася призначати якесь побачення.


"Мені потрібно виїхати з міста у справах", - сказала вона. «Зателефонуй через тиждень, і я радий тебе бачити - якщо ти все ще хочеш».


"Я подзвоню тобі", - сказав він серйозно. Він знав кілька прекрасних дівчат... деякі з них відрізнялися красою, розумом, пристрастю, а деякі мали спільні якості. Але Джіні Ahling була чимось іншим!


Тоді постало питання - куди вона збиралася у справах? Чому? З ким? Чи може це бути пов'язане з незрозумілими смертями чи кільцем Баумана?


Він сказав: «Я сподіваюся, що ваша ділова поїздка буде в місце, далеко від цього гарячого періоду. Не дивно, що британці сплачують тропічний бонус за вашингтонський борг. Я хотів би, щоб ви і я могли вислизнути в Кетскіллс, Ешвілл або Мен».


"Було б добре", - мрійливо відповіла вона. "Можливо коли-небудь. Ми зараз дуже зайняті. Здебільшого ми літатимемо. Або в конференц-залах із кондиціонером». Вона була сонною. Блідо-сірий перший світ зорі пом'якшував темряву, коли вона звеліла йому зупинитися біля старого будинку з десяти чи дванадцяти кімнат. Він припаркувався за ширмою з кущів. Він вирішив не намагатися прокачувати її далі - Джеррі Демінг домагався хороших успіхів у всіх відділах, і було б безглуздо руйнувати все, надто сильно давлячи.


Він цілував її кілька хвилин. Вона прошепотіла: «Це було дуже весело, Джеррі. Подумай, чи ти не хочеш, щоб я познайомила тебе з моїм кузеном. Я знаю, що те, як він поводиться з нафтою, приносить реальні гроші».


"Я вирішив. Я хочу зустрітися з ним».


"Добре. Подзвони мені за тиждень».


І вона пішла.


Йому сподобалося повертатися до квартири. Можна було подумати, коли наставав свіжий, ще прохолодний день, і рух мало. Коли він гальмував, молочник помахав йому рукою, і він щиро махнув у відповідь.


Він подумав про Рут та Джіні. Вони були стрільцями з довгої низки промоутерів. Ви поспішали чи голодували. Їм міг знадобитися Джеррі Демінг, тому що він здавався впертою і досвідченою людиною в бізнесі, в який текли гроші, якщо вам взагалі пощастило. Або це можуть бути його перші цінні контакти з чимось складним і смертельним.


Він поставив будильник на 11:50 ранку. Прокинувшись, він увімкнув швидкий Farberware і зателефонував Рут Мото.


«Привіт, Джеррі…» - вона не виглядала хворою.


"Вітання. Вибач, ти погано почувалася минулої ночі. Тепер тобі краще?


«Так. Я прокинулася, почуваючись чудово. Сподіваюся, я не розсердила вас своїм відходом, але, можливо, я захворіла, якби залишилася. Безперечно погана компанія».


«Поки ти знову почуваєшся добре, все гаразд. Ми з Джіні добре провели час». "О, чувак, - подумав він, - це можна засвітити". "Як щодо вечері сьогодні ввечері, щоб надолужити втрачену ніч?"


"Любиш це."


«Між іншим, - Джіні каже мені, що має двоюрідного брата в нафтовому бізнесі, і я міг би якось туди вписатися. Я не хочу, щоб ви відчували, що я ставлю вас у скрутне становище, але - чи знаєте ви, якщо вона і вона міцні ділові зв'язки? "


"Ти маєш на увазі - чи можеш ти довіряти думці Джині?"


"Так це воно."


Запанувала тиша. Потім вона відповіла: Думаю, так. Вона може наблизити вас до вашого поля».


"Добре спасибі. А що ти робитимеш наступної середи ввечері?» Бажання поставити запитання виникло у Ніка, коли він згадав плани Джині. Що, якщо кілька таємничих дівчат їдуть «у справах»? «Я йду на іранський концерт у «Хілтон» – хочеш піти?»


У її голосі був щирий жаль. "О, Джеррі, я б із задоволенням, але я буду пов'язана весь тиждень".


"Весь тиждень! Ти їдеш?"


«Ну… так, мене не буде в місті більшу частину тижня».


"Це буде нудний тиждень для мене", - сказав він. «Побачимося близько шести, Рут. Забрати тебе в тебе вдома?


"Будь ласка."


Повісивши трубку, він сів на килим у позу лотоса і почав виконувати вправи йоги з дихання та м'язового контролю. Він прогресував - після приблизно шести років практики - настільки, що міг дивитися на пульс на зап'ясті, перевернутому на зігнутому коліні, і бачити, як він прискорюється або сповільнюється за його бажанням.Після п'ятнадцяти хвилин він свідомо повернувся до проблеми дивних смертей, Кільце Баумана, Джіні та Рут. Обидві дівчата йому сподобалися. Вони були певною мірою дивними, але унікальні і несхожі завжди цікавили його. Він розповів про події в Меріленді, коментарі Хоука і дивну хворобу Рут на вечері Кушинга. Ви можете скласти з них візерунок або визнати, що всі нитки, що зв'язують, можуть бути збігом. Він не міг згадати, як почував себе таким безпорадним у справі... з вибором відповідей, але ні з чим їх порівнювати.


Він одягнувся у темно-бордові штани та білу сорочку-поло, спустився та приїхав до коледжу Галлоді у Птаху. Він пішов Нью-Йорк-авеню, повернув праворуч на Mt. Олівет і побачила чоловіка, який чекає на перехресті з Блейденсбург-роуд.


У цієї людини була подвійна невидимість: повна буденність плюс пошарпане, сутуле зневіру, через яке ви підсвідомо швидко проходили повз нього, щоб бідність чи


нещастя його світу не вторгалися у ваш власний. Нік зупинився, чоловік швидко заліз усередину і поїхав у бік Лінкольн-парку та мосту Джона Філіпа Сузи.


Нік сказав: «Коли я побачив тебе, я хотів купити тобі щільну їжу і засунути п'ятидоларову купюру в твою пошарпану кишеню».


"Ви можете це зробити", – відповів Хоук. «Я не обідав. Візьміть гамбургери та молоко там, поряд з військово-морським корпусом. Ми можемо з'їсти їх у машині».


Хоча Хоук не визнав компліменту, Нік знав, що йому це сподобалося. Літній чоловік міг творити дива з пошарпаною курткою. Навіть трубка, сигара або старий капелюх могли повністю змінити його зовнішній вигляд. Справа була не в об'єкті ... Хоук мав здатність ставати старим, змученим і пригніченим, або зарозумілим, жорстким і пихатим, або десятками інших типів. Він був знавцем справжнього маскування. Яструб міг зникнути, бо став звичайною людиною.


Нік описав свій вечір з Джині: «... потім я відвіз її додому. Наступного тижня її не буде. Думаю, Рут Мото також буде. Чи можуть вони де-небудь зібратися?»


Хоук повільно випив молока. "Взяв її додому на світанку, га?"


"Так."


«О, знову бути молодим та працювати в полі. Ви розважаєте красивих дівчат. Наодинці з ними… ви б сказали, чотири чи п'ять годин? Я раб у нудному офісі».


"Ми говорили про китайський нефрит", - м'яко сказав Нік. "Це її хобі".


«Я знаю, що серед хобі Джіні є й активніші».


«Отже ви не проводите весь свій час в офісі. Яке маскування ви використовували? Думаю, щось на кшталт Кліфтона Вебба у старих фільмах по телебаченню?»


«Ви близькі. У вас, молодь, приємно бачити відточені техніки». Він упустив порожню тару і посміхнувся. Потім продовжив: «У нас є ідея, куди можуть вирушити дівчата. У маєтку Лордів у Пенсільванії проводиться тижнева вечірка - вона називається бізнес-конференцією. Найпопулярніші міжнародні бізнесмени. Насамперед сталь, літаки і, звичайно ж, боєприпаси. "


"Немає нафтовиків?"


У будь-якому випадку твоя роль Джеррі Демінга нікуди не подінеться. Останнім часом ти зустрів дуже багато людей. Але ти та людина, яка має піти.


"А що щодо Лу Карла?"


«Він в Ірані. Глибоко залучений. Я не хотів би його вивозити».


«Я подумав про нього, бо знає сталеливарний бізнес. І якщо там є дівчата, будь-яка особистість, яку я виберу, має бути повним прикриттям».


«Я сумніваюся, що дівчата циркулюватимуть серед гостей».


Нік серйозно кивнув, спостерігаючи, як DC-8 проїжджає повз менший літак по густій смузі Вашингтона. З такої відстані вони були небезпечно близько. «Я увійду. У будь-якому випадку це може бути помилкова інформація».


Хоук усміхнувся. «Якщо це спроба дізнатися про мою думку, це спрацює. Ми знаємо про цю зустріч, бо вже шість днів спостерігаємо за центральним телефонним щитом, не маючи перерв на понад тридцять хвилин. щось велике та чудово організоване. Якщо вони відповідальні за недавні смерті, які нібито були природними, вони безжальні та вправні».


"Ви виводите все це з телефонних розмов?"


«Не намагайся мене виманити, мій хлопчик – це намагалися зробити спеціалісти». Нік придушив усмішку, коли Хоук продовжив: «Всі шматочки та шматочки не підходять, але я відчуваю візерунок. Зайди туди і дізнайся, як вони поєднуються один з одним».


«Якщо вони такі розумні та грубі, як ви думаєте, можливо, вам доведеться зібрати мене разом».


«Сумніваюся, Ніколас. Ти знаєш, що я думаю про твої здібності. Ось чому ти збираєшся туди. Якщо ти поїдеш у круїз на своєму човні в неділю вранці, я зустріну тебе у Брайан-Пойнт. Якщо річка багатолюдна. , йдіть на південний захід, поки ми залишимося самі. "


"Коли техніки будуть готові до мене?"


«У вівторок у гаражі в Макліні. Але я дам вам повний брифінг і більшість документів та карток у неділю».


Ніку сподобалося вечеряти того вечора з Рут Мото, але він не впізнав нічого цінного і, за порадою Хоука, не наполягав. Вони насолоджувалися деякими пристрасними моментами, припарковавшись на березі, і о другій він відвіз її додому.


У неділю він зустрівся з Хоуком, і вони витратили три години вивчення деталей з точністю двох архітекторів, готових підписати контракт.


У вівторок Джеррі Демінг сказав своєму автовідповідачеві, швейцару та кільком іншим значним людям, що їде до Техасу у справах, і полетів на Птаху. Через півгодини він проїхав через двері терміналу для вантажівок середнього розміру, перебуваючи далеко від дороги, і на мить він і його машина зникли з землі.


У середу вранці дворічний «Б'юїк» вийшов з гаража для вантажівок і виїхав шосе 7 до Лісбурга. Коли вона зупинилася, з машини вислизнув чоловік та пройшов п'ять кварталів до офісу таксі.


Ніхто не помітив його, поки він повільно йшов по жвавій вулиці, бо він був не з тих людей, на яких варто дивитися двічі, хоча він кульгав і тримав у руках просту коричневу палицю. Він міг бути місцевим торговцем чи чиїмось батьком, що прийшов за папером та банком апельсинового соку. Його волосся і вуса були сивими, його шкіра червона і рум'яна, він мав погану поставу і ніс занадто велику вагу, хоча його тіло було великим. На ньому був темно-синій костюм і синьо-сірі м'які капелюхи.


Він найняв таксі і його відвезли назад шосе №7 в аеропорт,


де він вийшов у офісі з оренди чартерів. Він сподобався чоловікові за прилавком, бо був таким ввічливим і явно респектабельним.


Його документи були гаразд. Аластер Бідл Вільямс. Вона уважно їх перевірила. "Ваш секретар зарезервував Aero Commander, містер Вільямс, і відправив заставу готівкою". Вона сама стала дуже чемною. «Оскільки ви раніше не літали з нами, ми хотіли б перевірити вас… особисто. Якщо ви не проти…"


«Не звинувачую тебе. Мудрий вчинок».


"Добре. Я сама піду з тобою. Якщо ти не заперечуєш проти жінки…»


«Ви схожі на жінку, яка є добрим пілотом. Я можу сказати інтелект. Я припускаю - у вас є ваш LC і ваш рейтинг приладів».


"Чому, так. Як ти дізнався?"


"Завжди міг судити про характер". І, подумав Нік, жодне дівчисько, що з усіх сил намагається вдягнути штани, не дозволить чоловікам випередити її - а в тебе є вік, щоб літати годинами.


Він зробив два підходи - обидва бездоганні. Вона сказала: «Ви дуже гарні, містере Вільямс. Я задоволена. Ви збираєтесь до Північної Кароліни?»


"Так."


«От карти. Зайдіть в офіс, і ми подамо план польоту».


Після того, як він завершив план, він сказав: «Залежно від обставин я можу змінити цей план на завтра. Я особисто зателефоную до диспетчерської з приводу будь-якого відхилення. Будь ласка, не турбуйтесь про це».


Вона засяяла. «Так приємно бачити когось із методичним здоровим глуздом. Так багато людей просто хочуть вразити вас. Я потіла за деяких із них протягом кількох днів».


Він дав їй десятидоларову купюру «На свій час».


Коли він йшов, вона на одному подиху говорила «Ні, будь ласка» та «Дякую».


Опівдні Нік приземлився в муніципальному аеропорту Манассаса і зателефонував, щоб скасувати польотний план. AX знав рухи ударів з точністю до хвилини і міг керувати контролерами, але, наслідуючи рутину, було менше шансів привернути увагу. Залишивши Манассас, він полетів на північний захід, проникаючи потужним маленьким літаком через гірські перевали Алегейні, де кіннота Союзу і Конфедерації гналася і намагалася поставити один одному мат за століття до цього.


Це був великий день для польотів, яскравого сонця та мінімального вітру. Він заспівав «Діксі» і «Маршуючий по Джорджії», коли перебрався до Пенсільванії і приземлився, щоб долити пальне. Коли він знову злетів, він перейшов на пару приспівів із «Британського гренадера», вимовляючи слова з англійським старомодним акцентом. Аластер Бідл Вільямс представляв Vickers, Ltd., і Нік був точною дикцією.


Він використав маяк Алтуни, потім ще один курс Омні і за годину приземлився на невеликому, але жвавому полі. Він зателефонував, щоб орендувати машину, і о 18:42. він повз вузькою дорогою на північно-західному схилі Аппалачского ланцюга. Це була односмугова дорога, але, якщо не брати до уваги ширини, це була хороша дорога: два століття використання і незліченний годинник роботи сильних людей, щоб направити її і побудувати кам'яні стіни, які все ще обмежували її. Колись це була жвава дорога на захід, бо вона йшла довшим маршрутом, але з легшими спусками через виїмки, вона більше не була відзначена на картах як наскрізна дорога через гори.


На карті геологічної служби Ніка 1892 вона була позначена як наскрізна дорога, на карті 1967 центральна частина являла собою просто пунктирну лінію, що позначає стежку. Він і Хоук ретельно вивчили кожну деталь на картах – він відчував, що знає дорогу ще до того, як поїхав нею. Чотири милі попереду знаходилися ближче до тилу гігантських володінь лордів, двадцять п'ятсот акрів у трьох гірських лощинах.


Навіть AX не зміг отримати останні подробиці про маєток лордів, хоча старі геодезичні карти, безперечно, були надійними щодо більшості доріг та будівель. Хоук сказав: Ми знаємо, що там є аеропорт, але це все. Звичайно, ми могли сфотографувати та оглянути його, але для цього не було жодних причин. Старий Антуан Лорд зібрав це місце приблизно 1924 року. Він і Калгеенні сколотили статки. коли залізо та сталь були королями, і ви зберігали те, що робили. Жодної нісенітниці про годування людей, яких ви не могли б експлуатувати. Лорд, очевидно, був найдосвідченішим з усіх. Заробивши ще сорок мільйонів під час Першої світової війни, він продав велику частину свої промислові акції та купив багато нерухомості».


Історія зацікавила Ніка. "Старий хлопчик, звичайно, мертвий?"


«Помер 1934 року. Тоді він навіть потрапив у заголовки газет, сказавши Джону Раскобу, що він жадібний дурень і що Рузвельт рятує країну від соціалізму, і вони повинні підтримати його, а не спантеличувати. Репортерам це сподобалося. Маєток успадкував його син Улісс. та сімдесят чи вісімдесят мільйонів діляться з його сестрою Мартою».


Нік запитав: "А вони ...?"


"Востаннє про Марту повідомляли в Каліфорнії. Ми перевіряємо. Улісс заснував кілька благодійних та освітніх фондів. Справжні - приблизно з 1936 по 1942 рік. Раніше це було розумним рішенням як податковий прийом і забезпечення постійних робочих місць для своїх спадкоємців. . Він був капітаном у дивізіоні Keystone у Другій Світовій.


Отримав Срібну зірку та Бронзову зірку з гроном дубового листя. Двічі поранено. До речі, він починав рядовим. Ніколи не торгував своїми зв'язками”.


"Схоже, справжній хлопець", - зауважив Нік. "Де він зараз?"


"Ми не знаємо. Його банкіри, агенти з нерухомості та біржові маклери пишуть йому в поштову скриньку в Палм-Спрінгс».


Коли Нік повільно їхав старовинною дорогою, він згадав цю розмову. Навряд чи Лорди були схожі на співробітників Кільця Баумана чи Шикомов.


Він зупинився на великому просторі, який міг бути зупинкою фургона, і вивчив карту. Через півмилі було два крихітні чорні квадрати, які вказували на те, що зараз, ймовірно, було занедбаним фундаментом колишніх будівель. За ними крихітна мітка вказала на цвинтар, а потім, перш ніж стара дорога повернула на південний захід, щоб перетнути лощину між двома горами, мала пройти стежка, що вела через невелике вилучення до володінь лордів.


Нік розгорнув машину, розчавив кілька кущів, замкнув її та залишив у черзі. Він ішов дорогою у вмираючому сонячному світлі, насолоджуючись соковитою зеленню, високими болиголовами і тим, як виділялися білі берези. Здивований бурундук пробіг попереду на кілька ярдів, розмахуючи своїм маленьким хвостиком, як антена, перш ніж стрибнути на кам'яну стіну, на мить завмер у коричнево-чорній крихітній зв'язці хутра, а потім моргнув своїми блискучими очима і зник. Нік на мить пошкодував, що не вийшов на вечірню прогулянку, щоб у світі панував світ, а це було важливим. Але це не так, нагадав він собі, замовк і закурив.


Зайва вага його спеціального спорядження нагадала йому, наскільки мирним був світ. Оскільки ситуація була невідома, він та Хоук домовилися, що він приїде добре підготовленим. У білій нейлоновій підкладці, що надавала йому повненького вигляду, була дюжина кишень з вибухівкою, інструментами, проводом, невеликим радіопередавачем - навіть протигазом.


Хоук сказав: «У будь-якому випадку ти понесеш Вільгельміну, Х'юго та П'єра. Якщо тебе схоплять, їх буде достатньо, щоб тебе звинуватити. Тож ти можеш нести додаткове обладнання. Це може бути саме те, що тобі потрібне, щоб тебе пережити. , або як би там не було, подайте нам сигнал із вузького місця. Я накажу посадити Барні Мануна та Білла Роде біля входу до маєтку у вантажівці хімчистки».


Це мало сенс, але під час довгої прогулянки це було тяжко. Нік поворухнув ліктями під курткою, щоб розсіяти піт, який ставав неприємним, і продовжував йти пішки. Він вийшов на галявину, де на карті були показані старі фонди і зупинився. Фонди? Він побачив ідеальну картину сільського готичного фермерського будинку на рубежі століть, у комплекті з широким ганком з трьох сторін, кріслами-гойдалками і гамаком, що гойдається, городом для вантажівок і флігелем поруч з алеєю, обсадженою квітами, позаду будинку. Вони були пофарбовані в насичений жовтий колір із білою окантовкою на вікнах, жолобах та поручнях.


За будинком також акуратно пофарбований невеликий червоний сарай. Два каштанові коні виглядали з-за загону зі стовпів і рейок ззаду, а під навісом із двох вагонів він побачив віз і якусь сільськогосподарську техніку.


Нік йшов повільно, його увага з інтересом була зосереджена на чарівній, але застарілій сцені. Вони належали календарю Каррієра та Айвза – «Домашнє місце» або «Маленька ферма».


Він дістався кам'яної доріжки, що вела до ґанку, і його живіт стиснувся, коли сильний голос позаду нього, десь на краю дороги, сказав: «Стійте, містере. У вас спрямований автоматичний дробовик».


Розділ V


Нік стояв дуже-дуже нерухомо. Сонце, яке тепер було зовсім недалеко від гір на заході, обпалювало його обличчя. У лісі голосно в тиші кричала сойка. У людини з рушницею було все для неї - несподіванка, укриття та його становище проти сонця.


Нік зупинився, змахнувши коричневою палицею. Він тримав його там на висоті шести дюймів над землею, не опускаючи. Голос сказав: Ти можеш розвернутися.


Чоловік вийшов через чорне горіхове дерево, оточене чагарником. Це було схоже на пункт спостереження, влаштований так, щоб його не помітили. Рушниця була схожа на дорогий браунінг, ймовірно, Sweet 16 без компенсатора. Чоловік був середнього зросту, близько п'ятдесяти, одягнений у сіру бавовняну сорочку і штани, але на ньому був м'який капелюх твідів, який навряд чи можна було б продати на місці. Він виглядав розумним. Його швидкі сірі очі без поспіху блукали Ніком.


Нік глянув у відповідь. Чоловік спокійно стояв, тримаючи рушницю рукою біля спускового гачка, дулом униз і праворуч. Новачок міг би вирішити, що ось людини, яку можна схопити швидко і несподівано. Нік вирішив інакше.


"У мене тут була невелика проблема", - сказав чоловік. "Не могли б ви сказати мені, куди ви прямуєте?"


«Старою дорогою і стежкою, - відповів Нік з бездоганним старим акцентом». Радий показати вам номер ідентифікації і карту, якщо хочете. "


"Якщо вам буде завгодно".


Вільгельміна почувала себе комфортно поруч із його лівою грудною клітиною. Вона могла плюнути за лічені частки секунди. У вироку Ніка говорилося, що вони обоє закінчать та помруть. Він обережно вийняв карту з бокової кишені синьої куртки та гаманець із внутрішньої нагрудної кишені. Він вийняв з гаманця дві карти – перепустку «Відділу безпеки Вікера» з його фотографією та універсальну карту авіаперельоту.


"Не могли б ви потримати їх прямо у правій руці?"


Нік не заперечував. Він привітав себе зі своїм судженням, коли чоловік нахилився вперед і взяв їх лівою рукою, тримаючи іншу рушницю. Він зробив два кроки назад і глянув на карти, зазначив область, вказану в розі карти. Потім він підійшов і повернув їх. «Перепрошую за прийом. У мене є справді небезпечні сусіди. Це не схоже на Англію».


"О, я впевнений", - відповів Нік, прибираючи папери. «Я знайомий з вашим гірським народом, з їхньою клановістю та ворожістю до урядових викриттів - чи правильно я вимовляю?»


«Так. Тобі краще зайти на чашку чаю. Залишся на ніч, якщо хочеш. Я Джон Війон. Я живу тут". Він вказав на будинок зі збірок оповідань.


"Чарівне місце", - сказав Нік. «Я хотів би приєднатися до вас за чашкою кави та ближче поглянути на цю прекрасну ферму. Але я хочу перелізти через гору та повернутися. Чи можу я зайти до вас завтра близько четвертої години?»


"Звісно. Але ви починаєте трохи пізно».


"Я знаю. Я залишив свою машину на виїзді, бо дорога стала такою вузькою. Через це у мене виходить затримка на півгодини». Він був обережний, говорячи «розклад». «Я часто гуляю ночами. Я ношу із собою невелику лампу. Сьогодні буде місяць, і я справді чудово бачу вночі. Завтра я піду стежкою вдень. Це не може бути поганою стежкою. Це була дорога протягом майже двох століть”.


«Іти досить легко, за винятком кількох кам'янистих промоїн та розколін на місці, де колись був дерев'яний міст. Вам доведеться дертися вгору і вниз і переходити струмок вбрід. Чому ви так вирішили йти цією стежкою?»


«У минулому столітті мій далекий родич пройшов через це поетапно. Написав про це книгу. Насправді він пройшов весь шлях до вашого західного узбережжя. Я збираюся повторити його маршрут. Це триватиме у мене кілька років відпустки. але потім я збираюся написати книгу про зміни. З цього вийде захоплююча розповідь. Насправді ця область більш примітивна, аніж коли він її пройшов».


"Так це так. Що ж, удачі. Заходь завтра вдень».


«Дякую, буду. Я з нетерпінням чекаю на той чай».


Джон Війон стояв на траві посередині дороги і дивився, як Аластер Вільямс віддаляється. Велика, пухка, кульгава постать у міському одязі, що йде цілеспрямовано і явно з нестримним спокоєм. У той момент, коли мандрівник зник з поля зору, Війон увійшов до будинку і сам пішов цілеспрямовано та швидко.


Хоча Нік ступив жваво, в його думках обговорювалася обережність. Джон Війон? Романтичне ім'я та дивний чоловік у загадковому місці. Він не міг проводити в цих кущах двадцять чотири години на добу. Як він дізнався про підхід Ніка?


Якщо фотоелемент або телевізійний сканер контролювали дорогу, це означало велику подію, а велику - зв'язок із маєтком лордів. Що означало…?


Це означало приймальну комісію, оскільки Війон мав спілкуватися з іншими через гірську виїмку, перетнуту бічною стежкою. Це було логічно. Якби операція була такою масштабною, як підозрював Хоук, або якби це виявилася банда Баумана, вони не залишили б чорний хід без нагляду. Він сподівався першими помітити спостерігачів, тож і вийшов із машини.


Він озирнувся, нічого не побачив, відкинув кульгавість і перейшов майже риссю, що швидко покрила землю. Я миша. Їм навіть сир не потрібен, бо я відданий. Якщо це пастка, то вона буде гарною. Люди, які її встановили, купують найкраще.


Він глянув на карту, рухаючись, перевіряючи крихітні фігурки, які він намалював на ній під час вимірювання відстаней за допомогою шкали. Двісті сорок ярдів, поворот ліворуч, праворуч і струмок. Він стрибнув. ДОБРЕ. на струмок, і його передбачуване місцезнаходження було правильним. Тепер 615 ярдів піднімаються до того, що було на відстані приблизно 300 футів. Потім різкий поворот ліворуч і вздовж того, що на карті здалося рівною доріжкою вздовж урвища. Так. А потім…


Стара дорога знову повернула праворуч, але бічна стежка через виїмку мала йти прямо, перш ніж повернути ліворуч. Його гострі очі помітили стежку й отвір у лісовій стіні, і він звернув через гай болиголов, де-не-де освітлений білою березою. .


Він зійшов на вершину гори, коли сонце сховалося за горою за його спиною, і він пішов кам'янистою стежкою в сутінках, що згущалися. Тепер було важче вимірювати відстані, перевіряючи його кроки, але він зупинився, коли оцінив, що знаходиться за триста ярдів від дна невеликої долини. Ось приблизно де буде спусковий механізм першої пастки.


Вони навряд чи високо цінуватимуть багато проблем, щоб дуже намагатися


- Охоронці стають безтурботними, якщо їм доводиться щодня здійснювати тривалі походи, тому що вони вважають патруль марним. Карта показала, що наступна западина на поверхні гори знаходиться за 460 ярдів на північ. Терпляче Нік прокладав собі шлях між деревами і кущами, поки земля не спускалася до крихітного гірського струмка. Коли він узяв у руку прохолодну воду, щоб випити, він помітив, що ніч була чорна. «Гарний час, - вирішив він.


Майже кожен струмок має якийсь прохід, який використовується випадковим мисливцем, іноді лише один або два на рік, але в більшості випадків більше тисячі років. На жаль, це був не один із найкращих шляхів. Минула година, перш ніж Нік побачив перший проблиск світла знизу. За дві години до цього він побачив старовинний дерев'яний флігель у слабкому світлі місяця крізь дерева. Коли він зупинився на краю галявини долини, його годинник світився 10:56.


Тепер – терпіння. Він згадав стару приказку про Головного коня, з яким він час від часу здійснював поїздки зграєю в Скелясті гори. Це було частиною багатьох порад воїнам – тому, хто рухається останнім життям.


У чверті милі на дні долини, саме там, де це було позначено Т-подібною чорною міткою на карті, був гігантський особняк лордів - або особняк колишнього лорда. Триповерховий, він мерехтів вогнями, як середньовічний замок, коли господар маєтку влаштовував прийом. Здвоєні вогні машин раз у раз рухалися його далекою стороною, в'їжджали на стоянку і виходили з неї.


Вгору долиною, праворуч, були інші вогні, які на карті вказували, можливо, це колишні будинки для прислуги, стайні, магазини чи теплиці - точно визначити було неможливо.


Тоді він побачить, чого насправді спостерігав. На мить в оточенні світла чоловік і собака перетнули край долини поряд з ним. Щось на плечі людини могло бути зброєю. Вони пішли гравійною доріжкою, яка проходила паралельно лінії дерев, і продовжили шлях повз стоянку до будівель позаду. Собака був доберманом чи вівчаркою. Дві патрульні фігури майже зникли з поля зору, залишаючи освітлені місця, потім чутливі вуха Ніка вловили ще один звук. Клацання, брязкіт і слабкий хрускіт кроків по гравію перервали їхній ритм, зупинилися, потім продовжилися.


Нік пішов за чоловіком, його власні кроки безшумно йшли густою гладкою травою, і через кілька хвилин він побачив і відчув те, про що він підозрював: задня частина маєтку була відокремлена від головного будинку високим дротяним парканом, вершина якого була три нитки тугого колючого дроту. , зловісно окреслені в місячному світлі. Він пройшов за парканом через долину, побачив ворота, через які гравійна доріжка перетинала паркан, і знайшов у 200 ярдах далі ще одну браму, яка перекривала дорогу з чорним верхом. Він пройшов пишною рослинністю на краю дороги, вислизнув на парковку і сховався в тіні лімузина.


Людям у долині подобалися великі машини – на стоянці, або те, що він міг бачити у світлі двох прожекторів, здавалося, були лише машини вартістю понад 5000 доларів. Коли в'їхав блискучий Лінкольн, Нік пішов за двома чоловіками, що вийшли з нього до будинку, тримаючись на шанобливій відстані ззаду. На ходу він поправив краватку, акуратно склав капелюх, почистив себе і плавно натяг куртку на своє велике тіло. Людина, яка тяглася по вулиці Лісберг, перетворилася на респектабельну солідну людину, яка недбало носила свій одяг, і ви все ще знали, що вона була найвищої якості.


Шлях від стоянки до будинку був пологим територією. Він був освітлений водними потоками з довгими інтервалами, і вогні на рівні ніг часто розміщувалися у доглянутих кущах, що оточували його. Нік ходив недбало, гідний гість чекав на зустріч. Він закурив довгу сигару «Черчілль», одну з трьох, що були в акуратному шкіряному футлярі в одній із численних внутрішніх кишень своєї спеціальної куртки. Дивно, як мало людей підозріло дивляться на людину, що ходить вулицею, насолоджуючись сигарою або трубкою. Біжіть повз поліцейського зі своєю білизною під пахвою, і вас можуть застрелити - пройдіть повз нього з коштовностями корони в поштовій скриньці, роздмухуючи блакитну хмару ароматної Гавани, і офіцер кивне на знак поваги до вас.


Діставшись до задньої частини будинку, Нік перестрибнув через кущі в темряву і попрямував у задню частину, де на дерев'яних частоколах було видно вогні під металевими щитками, які мали приховувати баки для сміття. Він вискочив у найближчі двері, побачив хол і пральню і пішов коридором до центру будинку. Він побачив величезну кухню, але діяльність закінчилася далеко від нього. Зал закінчувався дверима, які виходили в інший коридор, набагато багатше прикрашений і обставлений, ніж службова зала. Відразу за дверима з боку обслуговування знаходилися чотири шафки. Нік швидко відкрив одну, побачив віники та обладнання для збирання. Він увійшов до основної частини будинку


- і вийшов просто на худорляву людину в чорному костюмі, який запитливо глянув на нього. Вираз питання змінилося підозрою, але перш ніж він зміг заговорити, Нік підняв руку.


Точно Аластер Вільямс – але дуже поспішно – запитав: «Дорогий мій, чи є на цьому поверсі туалетний столик? Весь цей чудовий ель, знаєте, але мені дуже незручно…»


Нік танцював з ноги на ногу, благаючи дивлячись на чоловіка.


Що? Ви маєте на увазі…"


«Унітаз старий! Заради бога, де унітаз?


Чоловік раптово зрозумів, і гумор ситуації та його власний садизм відвернули його підозри. «Шафа для води, га? Хочеш випити?


"Боже, ні", - вибухнув Нік. «Дякую…» Він відвернувся, продовжуючи танцювати, дозволяючи своєму обличчю почервоніти, доки не зрозумів, що його рум'яні риси мають світитися.


«От, Мак, – сказав чоловік. "Підписуйтесь на мене."


Він провів Ніка за кут, вздовж краю величезної кімнати, обшитої дубовими панелями і гобеленами, що висять, у неглибоку нішу з дверима в кінці. "Там." Він показав пальцем, посміхнувся - потім, зрозумівши, що він може знадобитися важливим гостям, швидко пішов.


Нік умився, ретельно доглядав себе, перевірив свій макіяж і неквапливо пройшов назад у велику кімнату, насолоджуючись довгою чорною сигарою. Звуки долинали з великої арки в далекому кінці. Він підійшов до нього і побачив захоплюючу картину.


Кімната була величезної довгастої форми з високими французькими вікнами в одному кінці та ще однією аркою в іншому. На полірованій підлозі біля вікон сім пар танцювали під плавну музику, що долинала зі стереопари. Поруч із центром дальньої стіни була невелика овальна поперечина, навколо якої зібралася дюжина чоловіків, а в центрах для розмов, утворених барвистими групами диванів у формі літери «U», говорили інші чоловіки, деякі спокійно, деякі з'єднавши голови. З дальньої арки пролунало клацання більярдних куль.


Крім танцюючих жінок, усі з яких виглядали вишуканими - чи це дружини багатих чи розумніші і дорогі повії - у кімнаті було лише чотири жінки. Майже всі чоловіки мали багатий вигляд. Було кілька смокінгів, але враження було набагато глибшим.


Нік з величною гідністю спустився п'ятьма широкими сходами в кімнату, ненав'язливо вивчаючи тих, хто перебував у кімнаті. Відмовтеся від смокінгів, уявіть собі цих людей, одягнених у мантії англійців, які зібралися при королівському дворі у феодальній Англії, або зібралися після вечері з бурбонів у Версалі. Пухкі тіла, м'які руки, надто швидкі посмішки, розважливі очі та постійний шум розмов. Стримані питання, завуальовані пропозиції, складні плани, нитки інтриг показувалися по черзі та спліталися, наскільки дозволяли обставини.


Він побачив кількох конгресменів, двох генералів у цивільному, Роберта Куітлока, Гаррі Кушинга та ще дюжину чоловіків, яких його фотографічний розум каталогізував з недавніх подій у Вашингтоні. Він пройшов до бару, взяв великий віскі з содовою – «Будь ласка, без льоду» – і повернувся, щоб зустріти запитальний погляд Акіто Цогу Ну Мото.


Розділ VI.


Нік подивився крізь Акіто, посміхнувся, кивнув уявному другу за ним і відвернувся. Старший Мото, як завжди, був невиразним – неможливо було здогадатися, які думки крутяться за цими безтурботними, але невблаганними рисами обличчя.


«Вибачте, будь ласка», - голос Акіто був біля його ліктя. “Ми з тобою зустрічалися, я думаю. Мені так важко згадати західні риси, так само, як ти бентежиш нас, азіатів, я певен. Я Акіто Мото ... »


Акіто ввічливо посміхнувся, але коли Нік знову глянув на нього, у цих точених коричневих літаках не було й сліду гумору.


"Я не пам'ятаю, старовина". Нік ледь усміхнувся і простяг руку. "Аластер Вільямс з Віккерс".


"Віккерс?" Акіто виглядав здивованим. Нік швидко подумав, каталогізуючи чоловіків, що їх бачив тут. Він продовжив: «Нафтовий та буровий дивізіон».


«Мета! Я зустрічався з деякими з ваших людей у Саудівській Аравії. Так-так, я думаю, Кірк, Міглієріна та Роббінс. Ви знаєте…?"


Нік сумнівався, що міг так швидко вигадати всі імена. Він грав. "Справді? Деякий час тому, я вважаю, до ... е, змін?"


«Так. Перед зміною». Він зітхнув. "У вас там була чудова ситуація". Акіто на мить опустив очі, немов віддаючи данину втраченої вигоди. Потім він усміхнувся лише губами. «Але ви одужали. Це не так погано, як це могло бути».


Ні. Половина буханця і таке інше».


«Я представляю Конфедерацію. Ви можете обговорити…?


«Не особисто. Квентін Смітфілд займається всім, що Вам слід побачити у Лондоні. Він не міг приїхати.


"Ах! Він - доступний?"


"Цілком".


"Я не знав. Це так складно організувати – навколо Aramco».


"Цілком". Нік дістав з футляра одну з красиво вигравіруваних карток Аластера Бідла Вільямса з Віккерс, з адресою та лондонським номером телефону Віккерс, але на столі біля агента AX. Ручкою він написав на звороті: «Зустрів містера Мото, Пенсільванія, 14 липня. А. Б. Вільямс».


«Це має допомогти, старовина».


"Дякую."


Акіто Хан дав Ніку - одну з його власних карток. «Ми сильно на ринку. Я гадаю, ви знаєте? Я планую прибути до Лондону наступного місяця. Я побачу містера Смітфілда».


Нік кивнув і відвернувся. Акіто дивився, як він обережно прибирає картку. Потім зробив руками намет і замислився. Це було спантеличено. Можливо, Рут згадає. Він пішов шукати свою «дочка».


Нік відчув на шиї краплю поту і обережно витер її хусткою. Тепер легко – його контроль був кращим, ніж це. Його маскування було чудовим, але щодо японського патріарха була підозра. Нік рухався повільно, кульгаючи на тростину. Іноді вони могли сказати більше за вашою ходою, ніж на вигляд, і він відчував яскраві карі очі на своїй спині.


Він стояв на танцполі – рум'яний сивий британський бізнесмен захоплювався дівчатами. Він побачив Енн Ве Лінг, сяючи білими зубами перед молодим керівником. Вона була сліпучою у розшитій блискітками спідниці з розрізом.


Він згадав зауваження Рут; Папа мав бути у Каїрі. Ах так? Він пройшов по кімнаті, вловлюючи уривки розмови. Ці збори безумовно були пов'язані з нафтою. Хоука трохи збожеволіло те, що Барні і Білл почерпнули з прослуховування телефонних розмов. Можливо, інша сторона використовувала сталь як кодове слово для нафти. Зупинившись біля однієї групи, він почув: «…850 000 доларів на рік для нас і приблизно стільки ж для уряду. Але на інвестиції в 200 000 доларів ви не можете скаржитися...»


Британський акцент говорив: «… ми дійсно заслуговуємо на більше, але…»


Нік пішов звідти.


Він згадав коментар Джіні. «Ми літатимемо в основному або в конференц-залах з кондиціонером…»


Де вона була? Все місце було кондиціоноване. Він прошмигнув у буфет, пройшов через ще більше людей у музичному залі, зазирнув у чудову бібліотеку, знайшов вхідні двері та вийшов. Жодних слідів інших дівчат, Ганса Гейста чи німця, який міг би бути Бауманом.


Він пройшов доріжкою і попрямував до паркування. Суворий хлопець, що стояв у кутку будинку, задумливо глянув на нього. Нік кивнув. "Чарівний вечір, чи не так, старовина?"


"Що ж."


Справжній британець ніколи не став би так часто використовувати слово «старий» або незнайомим людям, але це було чудово для того, щоб швидко вразити вас. Нік випустив хмару диму і пішов далі. Він пройшов повз кілька пар чоловіків і чемно кивнув. На стоянці він тинявся по черзі машин, нікого в них не побачив - і раптом його не стало.


Він пішов дорогою з чорним верхом у темряві, поки не досяг воріт бар'єру. Він був замкнений звичайним, якісним замком. Через три хвилини він відкрив її одним із основних відмичок зі свого вибору і замкнув за собою. Щоб повторити це знову, йому знадобиться щонайменше одна хвилина - він сподівався, що не піде поспіхом.


Дорога повинна м'яко петляти на півмилі і закінчуватись там, де будинки були показані на старій карті, і де він бачив вогні з висоти. Він ішов, насторожений, безшумно ступаючи. Двічі він з'їжджав із дороги, коли вночі проїжджали машини: одна з головного будинку, інша поверталася. Він повернув та побачив вогні будівель – зменшену версію головного особняка.


Собака загавкав, і він завмер. Звук був поперед нього. Він вибрав високу точку і спостерігав, доки між ним і вогнями не пройшла фігура праворуч наліво. Один із стражників слідував гравійною доріжкою на інший бік долини. На такій відстані гавкіт був не для нього - можливо, не для сторожового собаки.


Він чекав довго, поки не почув тріск і брязкіт воріт і не був упевнений, що стражник іде від нього. Він повільно обійшов велику будівлю, не звертаючи уваги на гараж із десятьма стійлами, що був у темряві, та ще один сарай без світла.


Це буде непросто. Біля кожного з трьох дверей сидів чоловік; лише південна сторона залишалася непоміченою. Він прокрався через пишний ландшафт з того боку і досяг першого вікна, високого та широкого отвору, який, безперечно, був побудований на замовлення. Обережно він заглянув у розкішно обставлену порожню спальню, красиво оформлену в сучасному екзотичному стилі. Він перевірив вікно. Подвійне термопастель і замикається. Клятий кондиціонер!


Він сів і оглянув свій задній слід. Поруч із будинком він прикривав акуратні насадження, але його найближчим укриттям від будівлі була п'ятдесятифутова галявина, над якою він підійшов. Якщо вони підтримуватимуть патруль із собаками, у нього можуть бути проблеми, інакше він рухатиметься обережно, тримаючись подалі від віконних вогнів, наскільки це можливо.


Ви ніколи не знали – його вхід у долину та розслідування розкішної конференції у великому будинку могло бути частиною великої пастки. Можливо, насторожив "Джон Війон". Він дав собі перевагу сумніву. Нелегальні групи мали ті ж кадрові проблеми, що й корпорації та бюрократії. Глави - Акіто, Бауманн, Гейст, Війон чи будь-хто - могли керувати щільним кораблем, віддаючи чіткі накази і чудові плани. Але війська завжди


виявляли самі слабкості - лінь, безтурботність і відсутність уяви на несподіване.


"Я несподіваний", - запевнив він себе. Він заглянув у наступне вікно. Вона була частково закрита шторами, але крізь міжкімнатні розвороти він оглянув велику кімнату з п'ятимісними диванами, розставленими навколо кам'яного каміна, досить великого, щоб приготувати бичка і залишалося місце для кількох рожнів домашньої птиці.


Сидячи на диванах і виглядаючи спокійно, як вечірній вечір у курортному готелі Хантер-Маунтін, він побачив чоловіків та дівчат; за їхніми фотографіями він відзначив Джіні, Рут, Сюзі, Понг-Понг Лілі та Соню Ранез; Акіто, Ганс Гейст, Семмі та худорлявий китаєць, який, судячи з його рухів, міг бути людиною в масці під час рейду на «Демінгс» у Меріленді.


Рут і її батько, мабуть, їхали в машині, яка обігнала його дорогою. Він подумав, чи не приїхали вони саме тому, що Акіто познайомився з «Аластером Вільямсом».


Одна з дівчат наливала напої. Нік помітив, як швидко Понг-Понг Лілі підняла настільну запальничку і піднесла її Гансу Гейсту, щоб він закурив. У неї був такий вигляд, коли вона спостерігала за великим блондином – Нік записав спостереження для довідки. Гейст повільно ходив туди-сюди, розмовляючи, а інші уважно слухали і іноді сміялися з його слів.


Нік задумливо спостерігав. Що, як, чому? Керівники компаній та деякі дівчата? Не зовсім. Повія і сутенери? Ні – атмосфера була правильна, але стосунки не підходили; і це не було звичайними громадськими зборами.


Він дістав крихітний стетоскоп із короткою трубкою та приміряв його на подвійному склі; насупився, коли нічого не почув. Він мав потрапити до тієї кімнати чи до точки, де міг чути. І якби він міг записати частину цієї розмови на маленьку машину розміром не більше колоди карт, яка іноді дратувала його праву стегнову кістку - він повинен поговорити про це зі Стюартом, - він мав би деякі відповіді. Брови Хоука напевно піднімуться, коли він програє її.


Якщо він увійде як Аластер Бідл Вільямс, його прийом триватиме десять секунд, а він проживе близько тридцяти – у цій купці були мізки. Нік насупився і прокрався через насадження.


Наступне вікно виходило в ту саму кімнату, і одне за ним теж. Наступне було роздягальнею та холом, звідти виходило щось на кшталт туалетів. Останні вікна виходили до кімнати для трофеїв та бібліотеки, всі вони були оздоблені темними панелями та вкриті багатим коричневим килимом, де два суворі на вигляд керівники сиділи та розмовляли. "Я теж хотів би почути цю угоду", - пробурмотів Нік.


Він визирнув з-за рогу будівлі.


Охоронець виглядав непросто. Це був спортивний тип у темному костюмі, який, мабуть, серйозно ставився до своїх обов'язків. Він поставив крісло в кущі, але не залишився в ньому. Він ходив туди-сюди, дивився на три прожектори, що освітлювали портик, дивився в ніч. Він ніколи не залишався спиною до Ніка довше кількох миттєвостей.


Нік спостерігав за ним крізь кущі. Він подумки перевірив десятки наступальних та захисних предметів у плащі фокусника, наданих винахідливим Стюартом та технічними фахівцями AXE. Ах, ну вони не могли продумати все. Це була його справа і шанси були невеликі.


Людина більш обачна, ніж Нік, зважила б ситуацію і, можливо, замовкла. Ця ідея навіть не спадала на думку агенту Сокири, якого Хок вважав «нашим найкращим». Нік справді пам'ятав те, що одного разу сказав Гаррі Демаркін: «Я завжди напираю, бо нам не платять за програш».


Гаррі часто штовхався. Можливо, тепер настала черга Ніка.


Він спробував ще дещо. Він на мить відключив свій розум, а потім уявив пітьму біля воріт дороги. Наче його думки були німим фільмом, він сконструював фігуру, що наближається до перешкоди, дістав інструмент і зламав замок. Він навіть уявив собі звуки, брязкіт, коли чоловік натягував ланцюг.


Тримаючи в голові картинку, він глянув на голову стражника. Чоловік почав повертатися до Ніка, але схоже прислухався. Він зробив кілька кроків і мав стурбованість. Нік сконцентрувався, знаючи, що безпорадний, якщо хтось підійде до нього ззаду. По шиї стікав піт. Чоловік обернувся. Подивився у бік воріт. Вийшов на прогулянку, дивлячись у ніч.


Нік зробив десять безшумних кроків і стрибнув. Удар, укол пальцями, що утворили округле вістря списа, а потім кріплення руки на шиї для страховки, коли він потягнув людину назад до рогу будинку в кущі. Це було за двадцять секунд.


Як ковбой, що утримує бичка після того, як загнав його на родео, Нік зірвав два короткі відрізки волосіні зі свого пальта і накинув цвяхові петлі та квадратні вузли навколо зап'ясток і кісточок чоловіка. Тонкий нейлон служив міцнішими кайданками, ніж кайданки. Готовий кляп стрибнув у руку Ніка - йому треба було думати чи дослідити кишені не більше, ніж ковбою, який мав полювати на його мотузками для свиней, - і був закріплений у відкритому роті людини. Нік затяг його в найгустіший чагарник.


Він не прокинеться годину чи дві.


Коли Нік випростався, на воротах спалахнули автомобільні вогні, зупинилися і спалахнули. Він упав поряд зі своєю жертвою. Чорний лімузин під'їхав до портика, і з нього вийшли двоє добре одягнених чоловіків, обом близько п'ятдесяти. Шофер метушився навколо машини, здавалося, здивований відсутністю швейцара-охоронця, і якийсь час стояв на світлі після того, як його пасажири увійшли до будинку.


«Якщо він друг охоронця, все буде гаразд», - заспокоював себе Нік. Сподіваюся, він дивився. Водій закурив коротку сигару, озирнувся, знизав плечима, сів у машину і поїхав до головного будинку. Він не збирався лаяти свого приятеля, який, ймовірно, залишив свою посаду з поважної та розважальної причини. Нік полегшено зітхнув. У кадрових проблем є свої переваги.


Він швидко підійшов до дверей і подивився через маленьке скло. Чоловіки зникли. Він відчинив двері, прослизнув усередину і пірнув у те, що виглядало як вбиральня з умивальниками.


Кімната була порожня. Він знову зазирнув у хол. Настав час, якщо будь-коли – коли новачки були в центрі уваги.


Він зробив крок уперед, і голос позаду нього запитально сказав: Алло ...?


Він обернувся. Один із чоловіків із трофейної кімнати підозріло подивився на нього. Нік усміхнувся. "Я шукав тебе!" він сказав з ентузіазмом, якого не відчував. "Ми можемо поговорити там?" Він підійшов до дверей кімнати трофеїв.


"Я не знаю тебе. Що…?»


Чоловік автоматично пішов за ним, його обличчя стало твердим.


"Подивися на це." Нік змовницьки дістав чорний блокнот і сховав його в руці. «Виходь з поля зору. Ми не хочемо, щоб Гейст побачив це».


Чоловік пішов за ним, насупившись. Інший чоловік досі був у кімнаті. Нік широко посміхнувся і крикнув: «Привіт. Поглянь на це».


Чоловік, що сидів, ступив уперед, щоб приєднатися до них, з виразом повної підозри на обличчі. Нік штовхнув двері. Другий чоловік поліз під пальто. Нік рухався швидко. Він обвив своїми сильними руками їхні шиї та стукав їх головами. Вони спустилися, один мовчав, другий стогнав.


Коли він заткнув їм рота і зв'язав їх, після того як кинув S&W Terrier 38 калібру та іспанський Galesi 32 калібру за стілець, він був радий, що виявив стриманість. Це були люди похилого віку - ймовірно, відвідувачі, а не охоронці або хлопчики Гейста. Він зняв з них гаманці з паперами та картками і засунув їх у кишеню штанів. Нині ніколи їх вивчати.


Він перевірив хол. Він усе ще був порожній. Він мовчки прослизнув нею, побачив групу біля каміна, зайняту та веселу розмову, і заповз за диван. Він був надто далеко - але він був усередині.


Він подумав: справжній Алістер сказав би: "За пенні, за фунт". ДОБРЕ.! Весь шлях!


На півдорозі по кімнаті був ще один переговорний пункт – група меблів біля вікон. Він підповз до нього і знайшов укриття між столиками на спинці дивана. У них були лампи, журнали, попільнички та пачки цигарок. Він переставив деякі предмети, щоб створити бар'єр, через який можна було б визирнути.


Рут Мото подавала новачкам напої. Вони залишилися стояти, начебто прийшли з якоюсь метою. Коли Джинії встала і пішла далі за чоловіків - банкірського типу з безглуздою постійною посмішкою - мета була ясна. Вона сказала: «Я така рада, що принесла вам задоволення, містере Керрінгтон. І дуже рада, що ви повернулися».


"Мені подобається ваш бренд", - щиро сказав чоловік, але його веселе ставлення виглядало фальшивим. Він, як і раніше, був праведним папочкою з його провінційним менталітетом, занадто заплутаним, щоб колись почуватися невимушено з гарною дівчиною - особливо з першокласною повією. Джіні взяла його за руку, і вони пройшли аркою в дальньому кінці кімнати.


Інший чоловік сказав: "Я... я хотів би... зустрітися... піти з міс... ах, міс Лілі". Нік посміхнувся. Він був такий напружений, що не міг говорити. Першокласний сімейний будинок у Парижі, Копенгагені чи Гамбурзі ввічливо вказав би їм на двері.


Понг-Понг Лілі встала і підійшла до нього, мрія про рідку красу в рожевій коктейльній сукні. «Ви мені лестите, містере О'Брайєн».


«Ти виглядаєш… найкрасивішим для мене». Нік побачив, як брови Рут піднялися від хамського зауваження, а обличчя Сюзі Куонг трохи запекло.


Понг-Понг граційно поклав йому руку на плече. "А чи не ___ нам ..."


"Ми обов'язково зробимо це". О'Брайєн зробив великий ковток зі своєї склянки і пішов з нею, несучи напій. Нік сподівався, що в нього буде раннє побачення зі своїм духівником.


Коли дві пари пішли, Ганс Гейст сказав: «Не ображайся, Сюзі. Він лише співвітчизник, який багато випив. Я впевнений, ти втішив його минулої ночі. Я впевнений, що ти одна з найкрасивіших дівчат, яких він колись бачив”.


«Дякую, Гансі», - відповіла Сюзі. «Він не такий сильний. Справжній кролик, і ох такий напружений. Мені весь час було з ним не по собі».


"Він просто пішов прямо?"


"О так. Він навіть попросив мене погасити світло, коли ми були наполовину роздягнуті». Усі засміялися.


Акіто лагідно сказав: «Така прекрасна дівчина, як ти не можеш очікувати, що кожен чоловік оцінить її, Сузі. Але пам'ятай – кожен чоловік, який справді знав


що має красу, буде захоплюватися вами. Кожна з вас, дівчата, видатна красуня. Ми, чоловіки, це знаємо, а ви це підозрюєте. Але краса не рідкість. Знайти таких дівчат, як ти, з красою та розумом, ах – це рідкісне поєднання”.


«До того ж, – додав Ганс, – ви політично поінформовані. В авангарді суспільства. Скільки дівчат у світі таких? Не дуже багато. Енн, ваша склянка порожня. Ще один?"


"Не зараз", - проворкувала красуня.


Нік спохмурнів. Що це було? Поговоримо про те, щоб ставитися до герцогині як до повії і до повії як до герцогині! Це був рай для повій. Чоловіки грали роль сутенерів, але поводилися як відвідувачі випускного шкільного чаювання. І все-таки, задумливо подумав він, це чудова тактика. Ефективний з жінками. Мадам Бержерон побудувала один із найвідоміших будинків у Парижі і накопичила на ньому цілий стан.


Маленький китаєць у білому халаті увійшов з дальньої арки, несучи тацю з чимось на кшталт канапе. Нік ледве встиг вивернутися.


Офіціант передав тацю, поставив на журнальний столик і пішов. Нік подумав, скільки ще в хаті. Він задумливо оцінив своє озброєння. Він мав Вільгельмін і додатковий магазин, дві смертоносні газові бомби - «П'єр» - у кишенях його жокейських шортів, які були таким же спорядженням фокусника, як і його пальто, і різні заряди вибухівки.


Він чув, як Ганс Гейст сказав: «… і ми зустрінемося з Командувачем Один на кораблі за тиждень, починаючи з четверга. Давайте справимо гарне враження. Я знаю, що він пишається нами і задоволений тим, як ідуть справи».


"Ваші переговори з цією групою йдуть добре?" - Запитала Рут Мото.


«Чудово. Я ніколи не думав, що може бути інакше. Вони торговці і ми хочемо купувати. Зазвичай у такій ситуації справи йдуть гладко».


Акіто запитав: Хто такий Аластер Вільямс? Британець із нафтового підрозділу Віккерса. Я впевнений, що зустрічав його десь раніше, але не можу його визначити».


Після хвилинного мовчання Гейст відповів: Я не знаю. Ім'я не знайоме. І Віккерс не має дочірньої компанії, яку вони називають нафтовим підрозділом. Чим саме він займається? Де ви з ним познайомились?


«От. Він із гостями».


Нік на мить підняв голову і побачив, що Гейст бере слухавку та набирає номер. «Фреде? Подивися у свій список гостей. Ти додав Аластера Вільямса? Ні… Коли він приїхав? Ти ніколи його не приймав? Акіто - як він виглядає?


«Великий. Пухкий. Червоне обличчя. Сиве волосся. Дуже англійська».


"Чи був він з іншими?"


"Ні."


Ганс повторив опис у телефоні. «Скажи Владу та Алі. Знайдіть чоловіка, який підходить під цей опис або тут щось не так. Оцініть всіх гостей із англійським акцентом. Я буду там за кілька хвилин». Він замінив телефон. «Це або проста справа, або дуже серйозна. Нам з тобою краще йти...»


Нік втратив інше, коли його гостра чутка вловила звук зовні. Приїхали одна чи кілька машин. Якщо кімната заповниться, її зловлять між групами. Він підповз до входу в хол, тримаючи меблі між собою та людьми біля каміна. Дійшовши до повороту, він підвівся і підійшов до дверей, що відчинилися, пропускаючи п'ятеро чоловіків.


Вони весело розмовляли – один був під кайфом, інший підтримував хихикання. Нік широко посміхнувся і махнув рукою у бік великої кімнати. "Входь..."


Він повернувся і швидко пішов вгору широкими сходами.


На другому поверсі був довгий коридор. Він підійшов до вікон, що виходили на дорогу. Під прожекторами стояли дві великі машини. Остання група, здавалося, їхала сама.


Він пройшов у тил, повз розкішну вітальню і три розкішні спальні з відчиненими дверима. Він підійшов до зачинених дверей і прислухався до свого маленького стетоскопа, але нічого не почув, увійшов до кімнати і зачинив за собою двері. Це була спальня, де де-не-де валялися статті, що показують, що вона зайнята. Він швидко обшукав - стіл, бюро, дві дорогі валізи. Нічого. Ні клаптика паперу. Це була кімната великої людини за розмірами костюмів у туалеті. Можливо, Гейст.


Наступна кімната була цікавішою - і майже катастрофічною.


Він почув тяжке дихання і стогін. Коли він сунув стетоскоп назад у кишеню, відчинилися наступні двері в коридорі, і з них вийшов один з перших чоловіків, що прибули, і Понг-Понг Лілі.


Нік випростався і посміхнувся. "Привіт. Приємно провести час?"


Чоловік дивився. Понг-Понг вигукнув: Хто ти?


«Так», - повторив за ним жорсткий і гучний чоловічий голос. "Хто ти?"


Нік обернувся і побачив, що худий китаєць - той, який, як він підозрював, перебував за маскою в Меріленді, - наближається зі сходів, його кроки безшумні по товстому килиму. Тонка рука зникла під його курткою туди, де могла бути кобура-розкладачка.


«Я – команда два, – сказав Нік. Він спробував відчинити двері, до яких прислухався. Він був викритий. "Доброї ночі."


Він стрибнув у двері і зачинив її за собою, знайшов клямку і замкнув її.


Почулося зітхання і гарчання з великого ліжка, де був інший, що раніше прибув, і Джіні.


Вони були оголені.


У двері загриміли кулаки. - закричала Джіні. Голий чоловік ударився об підлогу і рвонувся до Ніка з величезною цілеспрямованістю людини, яка давно грала у футбол.


Розділ VII.


Нік ухилився з граціозною легкістю матадора. Керінгтон з гуркотом ударився об стіну, додавши шуму до стукоту дверей. Нік використав удар ногою і руку, що рубає, обидва нанесені з точністю хірурга, щоб задихатися, він впав на підлогу.


"Хто ти?" Джіні мало не закричала.


"Всі зацікавлені в маленькому мені", - сказав Нік. «Я – команда три, чотири та п'ять».


Він дивився на двері. Як і все інше у приміщенні, все було на найвищому рівні. Щоб прорватися, їм знадобиться таран чи міцні меблі.


"Ти що?"


"Я син Баумана".


"Допоможіть!" - гукнула вона. Потім подумала на мить. "Ти хто?"


«Син Баумана. Має їх троє. Це секрет".


Вона зісковзнула на підлогу і встала. Погляд Ніка ковзнув довгим красивим тілом, і його спогади про те, на що воно здатне, на мить запалило його. Хтось штовхнув двері. Він пишався собою - я досі зберіг цю стару безтурботність. «Одягайся», - гаркнув він. «Швидко. Я мушу витягти тебе звідси».


«Ви маєте витягнути мене звідси? Ви з глузду з'їхали…"


«Ханс та Семмі планують убити всіх вас, дівчатка, після цієї зустрічі. Ви хочете померти?


"Ти злишся. Допоможіть!"


«Всіх, крім Рут. Акіто виправив це. І Понг Понг. Ханс виправив це».


Вона схопила свій тонкий бюстгальтер зі стільця і обернула довкола себе. Те, що він сказав, обдурило жінку в ній. Якщо подумати кілька хвилин, вона зрозуміє, що він бреше. Щось важче за ногу вдарилося об двері. Він витяг Вільгельміну одним відпрацьованим ударом зап'ястя і вистрілив о дванадцятій годині через вишукану обшивку. Шум припинився.


Джині одягла туфлі на високих підборах і дивилася на «Люгер». Вираз її обличчя був сумішшю переляку та здивування, коли вона подивилася на пістолет. "Це те, що ми бачили у Баумана ..."


«Звичайно», – відрізав Нік. "Підійдіть до вікна".


Але його почуття підскочили. Перший початковий лідер. Ця банда, дівчата і, звичайно, Бауманн! Легким рухом пальця він увімкнув свій крихітний диктофон.


Коли він відчинив вікно і зняв алюмінієвий екран з пружинних затискачів, він сказав: Бауманн послав мене, щоб витягнути вас. Ми врятуємо решту пізніше, якщо зможемо. У нас невелика армія біля входу до цього місця. . "


«Це безладдя», - голосила Джіні. "Я не розумію ..."


"Бауманн пояснить", - голосно сказав Нік і вимкнув диктофон. Іноді касети вціліють, а ти – ні.


Він дивився у ніч. Це був східний бік. Біля дверей був охоронець, але він, очевидно, був втягнутий у метушні. Вони не відпрацювали тактику внутрішнього рейду нагору. Вони подумають про вікно за хвилину.


У променях світла з вікон нижнього поверху гладкий лужок був порожній. Він повернувся і простяг дві руки Джіні. "Рукоятка." До землі був довгий шлях.


"Яка?"


«Тримайся. Як ти робиш роботу на перекладині? Пам'ятаєш?


«Звичайно, я пам'ятаю, але…» Вона зупинилася, дивлячись на пухкого, літнього, але такого дивного спортивного чоловіка, який нахилився перед вікном і простяг їй руки, скручені, щоб утримати її на замку. Він навіть підтягнув рукави та манжети. Крихітна деталь переконала її. Вона схопила руки і ахнула - вони були шкіра поверх сталі, такі ж сильні, як у будь-якого професіонала. "Ти серйозно…"


Вона забула про це питання, коли її витягли головою вперед через вікно, вона представила себе падаючою на землю, щоб зламати собі шию, і спробувала звернутися, щоб упасти. Вона трохи одужала, але в цьому не було потреби. Сильні руки направили її в туге сальто вперед, а потім повернули убік, коли вона повернулася до стіни будівлі. Замість того, щоб ударитися об пофарбовану в білий колір обшивку корабля, вона легенько вдарилася по ньому стегном, якого тримав дивний могутній чоловік, який тепер висів над нею, хапаючись за підвіконня колінами.


«Це коротке падіння», - сказав він, його обличчя перетворилося на дивну ляпку з перевернутими рисами в темряві над нею. «Зігні коліна. Готово – ой-ромашка».


Вона приземлилася наполовину, наполовину з гортензії, почухавши ногу, але без зусиль підстрибнувши на своїх сильних ногах. Туфлі на високих підборах пішли далеко в ніч, загубившись під час обертання назовні.


Вона озирнулася з безпорадним панічним виглядом кролика, що спалахнув з куща у відкритий ґрунт, де гавкали собаки, і побігла.


Як тільки він її відпустив, Нік видерся на стіну будівлі, схопився за виступ і на мить повис, поки дівчина не опинилася під ним, а потім обернувся боком, щоб пропустити гортензію, і приземлився так само легко. як парашутист з парашутом висотою тридцять чотири фути. Він перекидався, щоб не впасти, і покотився правим боком за Джіні.


Як ця дівчина може піти! Він мигцем побачив, як вона зникає на лузі поза досяжністю вогнів. Він побіг за нею і побіг прямо


у темряву, розмірковуючи про те, що в паніці вона може не повернутись і не пройти в бік принаймні на кілька десятків ярдів. Нік міг подолати будь-яку відстань до півмилі за час, який був би прийнятним на середніх змаганнях з бігу в коледжі. Він не знав, що Джіні Ахлінг, окрім сімейної акробатики, колись була найшвидшою дівчиною у Благовіщенському. Вони бігали на дистанції і вона допомогла кожній команді від Харбіна до річки Амур.


Нік зупинився. Він почув тупіт ніг далеко попереду. Він побіг. Вона йшла прямо до високого дротяного паркану. Якби вона вдарилася в нього на повній швидкості, вона впала б, якби не гірше. Він подумки вирахував відстань до краю долини, оцінив свій час і пройдені кроки, припустив, наскільки далеко вона випередила його. Потім він порахував двадцять вісім кроків, зупинився і, приклавши долоні до рота, крикнув: Джіні! Стій, небезпека. Стій. Дивись».


Він слухав. Біг ніг припинився. Він побіг уперед, почув чи відчув рух спереду вправо та змінив свій курс, щоб відповідати. За мить він почув її рух.


"Не біжи", - м'яко сказав він. «Ви прямували прямо до паркану. Можливо, він наелектризований. У будь-якому випадку ви нашкодите собі».


Він знайшов її вночі та обійняв. Вона не плакала, її просто трясло. Вона відчувала себе такою ж чудовою і пахла так само чудово, як у Вашингтоні, - можливо, навіть більше, враховуючи жар її збудження та вологий піт на його щоці.


«Тепер легше, – заспокоював він. "Дихай".


У хаті панував галас. Чоловіки побігли на всі боки, вказали на вікно, обшукали кущі. У будівлі гаража спалахнуло світло, і з нього вийшли кілька людей, напіводягнені і несучи довгі предмети, які Нік вирішив, що це не лопати. Дорогою мчала машина і вивергла чотирьох чоловіків, а ще одне світло майнуло на них поряд з головним будинком. Лаяли собаки. У світлі він побачив, що охоронець із собакою приєднався до чоловіків під вікном.


Він роздивився огорожу. Воно не виглядало наелектризованим, просто високим і увінчаним колючим дротом - найкраща огорожа промислового підприємства. Три брами в долині були надто далеко, нікуди не вели, і скоро за ними спостерігатимуть. Він озирнувся. Чоловіки організовувалися – і непогано. До воріт під'їхала машина. Розійшлися чотири патрулі. Той, із собакою, попрямував прямо до них, їхнім слідом.


Нік швидко викопав основу сталевого стовпа паркану і підклав три бляшки вибухівки, схожі на чорні пробки жувального тютюну. Він додав ще дві енергетичні бомби, схожі на товсті кулькові ручки, та футляр для окулярів, наповнений спеціальною сумішшю нітрогліцерину та кізельгура Стюарта. Це був його запас вибухівки, але без можливості стримати силу, яка б могла вимагати всього, щоб порвати провід. Він установив мініатюрний тридцятисекундний запобіжник і потяг Джіні геть, рахуючи на ходу.


«Двадцять два, – сказав він. Він повалив Джіні на землю разом із собою. «Лежи рівно. Уткнися обличчям у землю».


Він повернув їх до зарядів, щоб поверхня була якнайменша. Дріт може розлетітися, як уламки гранати. Він не використовував свої дві гранати, побудовані як запальнички, тому що їхні заряди не коштували того, щоб ризикувати їхньою зливою гострого як бритва металу. Патруль із собакою знаходився всього за сотню ярдів. Що не так з…


ВАМО-О-О-О!


Старий надійний Стюарт. "Давай." Він потяг Джіні до точки вибуху, досліджував рвану дірку в темряві. Нею можна було проїхати на Volkswagen. Якби логіка дівчини почала працювати зараз, і вона відмовилася б вирушити з місця, він би це отримав.


"З тобою все гаразд?" - співчутливо спитав він, стискаючи її плече.


"Я ... я так думаю".


"Давай." Вони побігли туди, де, за його оцінками, могла бути стежка через гору. Пройшовши сотню ярдів, він сказав: «Стій».


Він озирнувся. Ліхтарики зондували дірку у дроті. Собака загавкав. Відповіли ще собаки – вони їх звідкись вели. У них має бути кілька порід. По лужку мчала машина, її вогні гасли, коли в їхньому світлі світився обірваний провід. Чоловіки вивалилися назовні.


Нік вийняв гранату і з усієї сили шпурнув її у бік ліхтарів. Не дістануся - але це може бути депресант. Він нарахував п'ятнадцять. Сказав: "Знову вниз". У порівнянні з іншим вибух був схожий на феєрверк. Загримів пістолет-кулемет; дві короткі черги по шість чи сім у кожній, і коли вона припинилася, чоловік заревів: «Тримай це!»


Нік витяг Джіні і попрямував до кордону долини. Пара куль пролетіли у своєму загальному напрямку, рикошетом відірвавшись від землі, пролетіли вночі зі злісним свистом-р-р-р-р, який інтригує вперше, коли ви це чуєте - і лякає щоразу, коли ви чуєте це назавжди. Нік чув це багато разів.


Він озирнувся. Граната їх уповільнила. Вони наближалися до розсіченої дротяної прірви, як група навчань у піхотній школі. Тепер за ними гналося двадцять чи більше людей. Два потужні ліхтарі встромилися в темряву, але не дісталася до них.


Якби хмари розкрили місяць, він і Джіні отримали б по пулі.


Він біг, тримаючи дівчину за руку. Вона сказала: "Де ми ..."


«Не кажи, – перебив він її. "Ми живемо або вмираємо разом, так що покладайся на мене".


Його коліна вдарилися об кущ, і він зупинився. У якому напрямі був слід? За логікою речей, це має бути праворуч, паралельно до того курсу, яким він випливав з головного будинку. Він повернувся у той бік.


Яскраве світло спалахнуло з щілини в дроті і поповзло по лужку, досягло лісу ліворуч від них і блідим дотиком обмацало кущі. Хтось приніс потужніший світильник, ймовірно, ручний ліхтар спортсмена на шість вольт. Він затяг Джіні в кущі і притис її до землі. Прикріплено! Він схилив голову до землі, коли світло торкнулося їхнього укриття і рушило далі, досліджуючи дерева. Багато солдатів померли через те, що висвітлилося їхнє обличчя.


Джіні прошепотіла: «Ходімо звідси».


"Зараз я не хочу, щоб нас застрелили". Він не міг сказати їй, що виходу нема. За їхньою спиною був ліс і стрімчак, і він не знав, де стежка. Якщо вони рушать, шум буде смертельним. Якщо вони пройдуть по лужку, світло знайде їх.


Він експериментально промацав кущі, намагаючись знайти місце, де міг бути слід. Низькі гілки боліголова та другорядні прирости видають тріск. Світло відбилося, знову пропустило їх і рушило в інший бік.


Біля дроту вони почали проходити одним, акуратно розставленими ривками. Той, хто командував ними, тепер знищив усіх, окрім тих, хто наступав. Вони знали свою справу. Нік витяг Вільгельміну, притиснув внутрішньою рукою до єдиного запасного затискача, застебнутого всередині його пояса на тому місці, де раніше був його апендикс. Це була слабка втіха. Ці короткі черги вказали на хорошу людину з пістолетом - і, мабуть, їх було більше.


Троє чоловіків пройшли через пролом і розосередилися. Інший побіг до нього, гарна ціль у світлі машин. Чекати було марно. З таким же успіхом він міг рухатися, поки провод був на його команді, стримуючи їх узгоджений натиск. З точністю майстра він врахував падіння, швидкість людини і одним пострілом збив фігуру, що біжить. Він всадив другу кулю в одну з фар машини, і вона раптово стала одноокою. Він холоднокровно прицілився у яскраве світло ручного ліхтаря, коли пістолет-кулемет знову відкрився, до нього приєднався ще один, і два чи три пістолети почали блимати полум'ям. Він ударився об бруд.


Усюди пролунав зловісний гул-р-р-р-р. Кулі промчали по траві, стукали по сухих гілках. Вони поливали краєвид, і він не наважувався поворухнутися. Нехай це світло вловить фосфоресценцію його шкіри, випадковий блиск на його наручному годиннику, і він і Джинії перетворяться на трупи, пронизані і розірвані свинцем, міддю та сталлю. Вона спробувала підвести голову. Він обережно штовхнув її. "НЕ дивись. Залишайся на місці».


Стрілянина припинилася. Останнім зупинився пістолет-кулемет, який методично зшивав короткі черги вздовж лісової смуги. Нік не піддався спокусі підглядати. Це – гарний піхотинець.


Чоловік, у якого стріляв Нік, застогнав від болісного болю, що розриває горло. Сильний голос кричав: «Притримай вогонь. Джон Номер Два тягне Анджело назад за машину. Тоді не чіпай його. Баррі - візьми трьох своїх людей, візьми машину, зроби коло на вулиці і вріжся в ці дерева. Тараньте машину, і вийди та рухайся до нас. Тримай це світло там, по краю. Вінсе, у тебе залишилися патрони? "


«Тридцять п'ять – сорок». Нік задумався - мій добрий стрілець?


"Дивися на світ".


"Правильно."


«Дивися і слухай. Ми їх притиснули».


Отже, генерале. Нік натяг темну куртку на обличчя, сунув у неї руку і ризикнув поглянути. Більшість із них мають на мить спостерігати один за одним. В оці циклопу автомобільної фари інший чоловік тягнув пораненого, який важко дихав. Ліхтар рухався лісом далеко зліва. Троє чоловіків побігли до хати.


Було виголошено наказ, який Нік не почув. Чоловіки почали заповзати за машиною, як патруль за танком. Нік турбувався про трьох чоловіків, які пройшли через дріт. Якби у цій групі був діяч, він повільно просувався б уперед, як смертоносна рептилія.


Джіні булькнула. Нік поплескав її по голові. "Тихо", - прошепотів він. "Будьте дуже тихими". Він затримав подих і прислухався, спробував побачити чи відчути щось, що рухалося майже в темряві.


Ще одне бурмотіння голосів і миготливий ліхтар. Єдина фара на машині згасла. Нік спохмурнів. Тепер ідейний натхненник просуватиме своїх артилеристів без вогнів. Тим часом, де були ті троє, яких він востаннє бачив десь у морі темряви попереду?


Автомобіль завівся і з ревом проїхав дорогою, зупинився біля воріт, потім повернув і помчав через луг. А ось і фланкери! Якби я мала можливість


я б повідомив по радіо для артилерії, мінометного вогню та взводу підтримки. А ще краще надішліть мені танк чи броньовик, якщо є зайвий.


Розділ VIII.


Заревів мотор машини з однією фарою. Двері на ньому зачинилися. Фантазії Ніка були перервані. Фронтальна атака також! Страшенно ефективна. Він сунув гранату в ліву руку, що залишилася, і притиснув Вільгельміну до правої. Автомобіль із флангу ввімкнув фари, рухаючись по струмку, підстрибуючи та перетинаючи ближню гравійну доріжку.


Загорілася фара машини за дротом, і вона прискорилася у бік прірви. Знову засвітився ручний ліхтар, досліджуючи дерева. Він пронизав своїм сяйвом лінію кущів. Почувся тріск - загримів пістолет-кулемет. Знову затрясло. Нік подумав: «Напевно, він стріляє в одного зі своїх людей, одного із трьох, які пройшли сюди.


«Гей… я». Це закінчилося ахом.


Можливо, він також. Нік примружився. Його нічний зір був таким же чудовим, як каротин і зір 20/15, але він не міг знайти двох інших.


Потім машина вдарилася об паркан. На мить Нік побачив темну постать у сорока футах перед собою, коли світло машини хитнулося в його напрямку. Він двічі вистрілив і був упевнений, що забив. Але тепер бал починається!


Він вистрілив у фару і видавив свинець у машину, просрочивши візерунок прямо на нижній частині лобового скла, його останні постріли робилися по ручному ліхтарю, перш ніж він був вимкнений.


Двигун машини завив, і пролунав ще один гуркіт. Нік припустив, що він міг підхопити водія, і машина в'їхала назад у паркан.


"Ось він!" – крикнув сильний голос. «Направо. Нагору і на них».


"Та гаразд." Нік витяг Джіні. "Змусіть їх бігти".


Він повів її вперед до трави і вздовж неї, подалі від нападників, але до іншої машини, яка знаходилася за кілька ярдів від лінії дерев, приблизно за сто ярдів від них.


А потім з-за хмар вийшов місяць. Нік присів і повернувся до щілини, вставив запасний магазин у Вільгельміну і вдивився в темряву, яка раптово стала не такою, що вкриває. Він мав кілька секунд. Його та Джіні було важче побачити на тлі лісу, ніж нападників на штучному горизонті. Людина з ліхтариком по дурості ввімкнула його. Нік зазначив, що він тримав кулю в лівій руці, оскільки він помістив кулю там, де має бути пряжка ременя. Чоловік зім'явся, і промені світла залили землю, додаючи Ніка видимості дюжини фігур, що наближаються до нього. Ватажок знаходився приблизно в двохстах ярдах. Нік вистрілив у нього. Подумав, а Стюарт запитує, чому я дотримуюся Вільгельміна! Передай патрони, Стюарте, і ми ще виберемося з цього. Але Стюарт його не чув.


Місячна стрілянина! Він пропустив один, упіймав його на другому. Ще кілька пострілів, і все буде скінчено. Пістолети йому підморгнули, і він знову почув дзижчання-р-р-р-р-р. Він підштовхнув Джіні. "Тікати."


Він витяг невелику овальну кулю, натиснув на важіль збоку і жбурнув його в лінію бою. Димова шашка Стюарта, що швидко поширюється, щільне маскування, але розсіюється за кілька коротких хвилин. Пристрій посміхався, і на мить вони були приховані.


Він побіг за Джіні. Машина зупинилася на узліссі. Троє чоловіків вилетіли з машини з піднятими пістолетами, у темряві виднілися невиразні погрози. Фари машини залишили увімкненими. Пістолети за спиною та пістолети в обличчя; Нік скривився. І ще два патрони в моєму!


Він озирнувся. З сіро-білого туману вискочив якийсь тьмяний силует. Щоб врятувати кулю, Нік підкинув свою другу та останню димову гранату, і її обриси втекли. Він повернувся до машини. Троє чоловіків розходилися або не бажаючи вбивати Джіні, або зберігаючи для нього весь свій вогонь. Наскільки важливим ви можете стати? Нік підійшов до них, присівши - двоє з вас ідуть зі мною, і це кінець. Я підійду ближче до роботи з мішенню при місячному світлі.


Б-ВУМ! З лісу, на півдорозі між Джині, Ніком і трьома чоловіками, що наближалися, прогриміла важка зброя - хрипкий рев гвинтівки пристойного калібру. Одна із темних фігур упала. Б-ВУМ! Б-ВУМ! Дві інші постаті впали на землю. Нік не міг сказати, чи поранені один чи обидва - перший кричав від болю.


"Іди сюди", - сказав Нік, хапаючи Джіні за руку ззаду. Людина з гвинтівкою могла бути за або проти, але вона була єдиною надією в полі зору, яка робила його автоматичним союзником. Він затяг Джіні в кущі і впав на вогневу точку.


КРЕК-БАМ Б-ВУМ! Та сама зброя з дульним пострілом близька і вказала їм шлях! Нік тримав "люгер" низько. КРЕК-БАМ Б-ВУМ! Джіні зітхнула і скрикнула. Постріл з дула був такий близький, що обрушився на них, як порив урагану, але жоден вітер не міг так трусити ваші барабанні перетинки. Він стріляв повз них, у бік димової завіси.


"Привіт", - покликав Нік. "Вам потрібна допомога?"


"Ну, будь я проклятий", - відповів чийсь голос. «Так. Прийди та врятуй мене». То був Джон Війон.


За мить вони були поруч із ним. Нік сказав -


«Велике дякую, старий. Невелике прохання. У тебе не було б при собі дев'ятимільйонних патронів Люгера?


"Ні. Ви?"


"Залишився один патрон.


"От. Кольт 45. Ви знаєте це?"


"Люблю це." Він узяв важкий пістолет. "Підемо?"


"Підписуйтесь на мене."


Війон пройшов крізь дерева, звиваючись і повертаючись. За кілька хвилин вони підійшли до стежки, дерева нагорі показували відкритий розріз на тлі неба, місяць - зламана золота монета на обід.


Нік сказав: «Нема часу питати тебе, чому. Ти проведеш нас назад через гору?


"Звісно. Але собаки знайдуть нас».


"Я знаю. Припустимо, ви підете з дівчиною. Я зловлю вас або зачекаю мене не більше десяти хвилин на старій дорозі».


«Мій позашляховик там. Але нам краще триматись разом. Ви отримаєте лише…»


«Пішли, – сказав Нік. Ти купив мені час. Моя черга працюватиме».


Він побіг стежкою на луг, не чекаючи відповіді. Вони об'їхали машину серед дерев, а він був на протилежному боці від місця, де його пасажири впали на землю. Судячи з якості людей, яких він бачив сьогодні ввечері, якщо хтось із них був цілим після тієї стрілянини з рушниці, то вони повзли по деревах у пошуках його. Він підбіг до машини і зазирнув усередину. Вона була порожня, горіли фари, муркотів мотор.


Автоматична коробка. Він наполовину повернув назад, використав низько, щоб рушати вперед на повному газі – одразу ж перемістив важіль вгору, щоб рухатись.


Людина вилаялася, і за п'ятдесят футів від неї вистрілила рушниця. Куля вдарилася об метал автомобіля. Інший постріл пробив скло у футі від його голови. Він зіщулився, зробив подвійний звивистий поворот, перетнув гравійну доріжку і кинувся вниз і вгору по струмку.


Він пройшов за парканом, дійшов до дороги і повернув до головного будинку. Він проїхав чверть милі, вимкнув світло і натиснув на гальма. Він вискочив і з куртки вийняв маленьку трубку, в дюйм завдовжки і навряд чи завтовшки з олівець. Він ніс чотири з них, звичайні запальні запали. Він схопив маленькі циліндри з обох кінців пальцями, повернув їх і кинув у бензобак. Скручування зламало ущільнення, і кислота потекла по тонкій металевій стінці. Стіна протрималася близько хвилини, а потім пристрій спалахнув - гарячий і пронизливий, як фосфор.


Не так сильно, як йому хотілося б. Він пошкодував, що не встиг знайти камінь, щоб утримувати акселератор, але позаду нього біля воріт мчали вогні машини. Швидкість була близько сорока, коли він переключив селектор передач у нейтральне становище, нахилив важку машину у бік стоянки та вистрибнув.


Падіння вразило його, навіть незважаючи на всі кидки, які він міг зробити. Він побіг на луг, прямуючи до стежки з долини, потім упав на землю, коли фари промчали в погоню.


Автомобіль, який він залишив, котився між рядами припаркованих машин на значній відстані, зіскребаючи передні кінці різних машин, коли він хилився з боку на бік. Звуки були цікавими. Він увімкнув диктофон, поки біг у бік лісу.


Він прислухався до свисту вибуху бензобаку. Ви ніколи не знали про запальну заглушку в закритому баку. Він, звісно, не зняв кришку бака, і теоретично кисню має бути достатньо, якщо перший вибух розірвав бак. Але якщо танк був забитий вщент або був побудований спеціально з міцного або куленепробивного металу, все, що у вас було, це невелика пожежа.


Орієнтуючись на вогні будинку, він знайшов вихід на стежку. Він уважно прислухався, обережно рухався, але не було видно трьох чоловіків, які їхали з фланговою машиною. Він піднявся на гору тихо і швидко, але не безрозсудно, побоюючись засідки.


Бак вибухнув із задовільним ревом - вибух, оповитий кашею. Він озирнувся і побачив полум'я, що здіймалося в небі.


"Пограйте з цим небагато", - пробурмотів він. Він упіймав Джіні та Джона Війона незадовго до того, як вони досягли старої дороги на іншій стороні виїмки.


* * *


Вони поїхали до відреставрованого фермерського будинку на повнопривідному джипі Віллона. Він припаркував машину ззаду, і вони зайшли на кухню. Він був так само вишукано відреставрований, як і зовнішній вигляд, усі широкі прилавки, багате дерево і блискуча мідь - від одного його виду відчуваєш запах яблучного пирога, уявляєш відра зі свіжим молоком і уявляєш собі пишних, рум'яних та округлих дівчат з довгими спідницями без спідньої білизни.


Війон сунув гвинтівку M1 між двома мідними гачками над дверима, налив воду в чайник і сказав, ставлячи його на плиту: «Думаю, вам потрібна ванна, міс. Прямо там. Перші двері ліворуч. знайдете рушники. У шафі косметики. "


«Дякую», - сказала Джіні - трохи подумав Нік - і зникла.


Віллон залив електричний чайник і підключив його до розетки. При реставрації не обійшлося без сучасних зручностей – плита була газова, а у великій відкритій коморі Нік побачив великий холодильник та морозильну камеру. Він сказав: Вони будуть тут. Собаки».


"Так", - відповів Війон. «Ми дізнаємось, коли вони прийдуть. Принаймні за двадцять хвилин».


"Сем


Як ти дізнався, що я йду дорогою? "


"Так."


Сірі очі дивилися прямо на вас, коли Віллон заговорив, але ця людина мала величезну стриманість. Вираз його обличчя, здавалося, говорив: «Я не брехатиму вам, але я швидко скажу вам, якщо це не ваша справа». Нік раптом дуже зрадів, що вирішив, вперше виїхавши на стару дорогу, не намагатись стрибнути з дробовика Браунінга. Згадуючи роботу Віллона з гвинтівкою, він особливо задоволений цим рішенням. Найменше, що він міг отримати, – це відірвати ногу. Нік запитав: "ТБ сканер?"


«Нічого такого складного. Приблизно 1895 року залізничник винайшов пристрій під назвою «залізний мікрофон». Ви коли-небудь чули про нього?


"Ні."


«Перший був чимось подібним до вуглецевої телефонної трубки, встановленої вздовж рейок. Коли поїзд проїжджав повз, ви чули звук і знали, де він знаходиться».


«Рання помилка».


"Правильно, Мої, звичайно, покращено". Віллон вказав на коробку з горіхового дерева на стіні, яку Нік вирішив, що це акустична система Hi-Fi. «Мої залізні мікрофони набагато чутливіші. Вони передають сигнал без проводів і активуються лише за підвищення рівня звуку, але у іншому заслуга цього невідомого телеграфіста на Річковій залізниці Коннектикута».


«Як дізнатися, чи йде хтось дорогою чи гірською стежкою?»


Віллон відкрив передню частину маленької шафи і виявив шість світлових індикаторів та перемикачів. «Коли ви чуєте звуки, ви дивитеся. Світло підказує. Якщо горить більше одного, ви на мить відключаєте решту або підвищуєте чутливість приймача за допомогою реостату».


"Чудово". Нік витяг з-за пояса пістолет 45-го калібру і обережно поклав його на широкий стіл. "Щиро Дякую. Чи не заперечуєш, хто мені скаже? Що? Чому?


«Якщо ви зробите те саме. Британська розвідка? У вас неправильний акцент, якщо ви не прожили у цій країні довгий час».


«Більшість людей цього не помічає. Ні, не британці. У вас є патрони Люгера?


«Так. Я принесу тобі трохи за хвилину. Скажімо так, я антисоціальний хлопець, який не хоче, щоб люди спричиняли біль, і досить божевільний, щоб втручатися».


«Я краще сказав би, що ви Улісс Лорд». Нік скинув англійський акцент. «У вас був пекельний послужний список у 28-й дивізії, капітане. Ви починали зі старої 103-ї кавалерійської. Були двічі поранені. Ви все ще можете керувати M-1. Ви зберегли цей шматок власності, коли маєтку було продано, можливо, за мисливський табір. Згодом ви перебудували цю стару ферму».


Війон розклав пакетики по чашках, залив гарячою водою. "Які ваші?"


«Я не можу вам сказати, але ви були близькі. Я дам вам номер телефону у Вашингтоні, яким можна зателефонувати. Вони частково підтримають мене, якщо ви обережно представитеся в архіві армії. Або ви можете відвідати їх там і ви буду впевнений ".


«Я чесно знаюся на людях. Думаю, з тобою все гаразд. Але запишіть це число. Ось…»


Нік написав номер, за яким дзвонить проходитиме процедуру перевірки, яка - якщо дзвонить був законним - зрештою зв'яже його з помічником Хока. «Якщо ви відвезете нас до моєї машини, ми підемо з вашого шляху. Скільки ми маємо часу до того, як вони заблокують кінець дороги?»


«Це коло завдовжки двадцять п'ять миль вузькими дорогами. В нас є час".


"Ви будете гаразд?"


«Вони знають мене – і вони знають достатньо, щоб дати мені спокій. Вони не знають, що я допоміг вам».


"Вони здогадаються".


«До біса їх».


Джіні увійшла на кухню, її обличчя було відновлено та стримано. Нік поновив свій акцент. «Ви двоє представилися? Ми були так зайняті…»


«Ми говорили, перебираючись через пагорб», - сухо сказав Війон. Він вручив їм чашки з перемикачами. З динаміка горіхового дерева долинали крики лінивих ударів. Віллон порався з чаєм «Олень. Ти отримаєш, щоб через деякий час розповісти всім тваринам».


Нік зазначив, що до Джіні не тільки повернулося самовладання, а й був жорсткий вираз обличчя, яке йому не подобалося. Вона мала час подумати - йому було цікаво, наскільки близькі до істини її висновки. Нік спитав: «Як твої ноги? Більшість дівчат не звикли мандрувати в одних панчохах. Ніжні?»


"Я не з делікатних людей". Вона спробувала висловити це недбало, але в її чорних очах спалахнув вогонь обурення. «Ви втягнули мене в жахливий безлад».


Ви можете так сказати. Більшість із нас звинувачують інших у своїх труднощах. Але мені здається, що ви потрапили в біду - без моєї допомоги».


Ти сказав, син Баумана? Я думаю…"


Настінний динамік гудів під запальну музику собачого гавкоту. Інший приєднався до нього. Здавалося, вони увійшли до кімнати. Війон підняв одну руку, а інший зменшив гучність. Ноги стукали. Вони почули, як один чоловік крякнув і задихнувся, другий важко дихав, як бігун на довгі дистанції. Звуки ставали голоснішими, а потім стихли - як марш у кіно. «Ось вони, – заявив Війон. «Чотири чи п'ять чоловік і три чи чотири собаки, я сказав би».


Нік згідно кивнув: "Це були не добермани".


«У них також є родезійські ріджбеки та німецькі вівчарки. Ріджбеки можуть відслідковувати, як шукачі, і нападати, як тигри. Чудова порода».


"Я впевнений", - суворо сказав Нік. "Не можу дочекатися."


"Що це?" вигукнула Дженні.


"Підслуховуючий пристрій", - пояснив Нік. «Містер Війон установив мікрофони на підходах. Як телевізійні сканери без відео. Вони просто слухають. Чудовий устрій, правда».


Віллон осушив свою чашку і акуратно поставив її у раковину. «Не думаю, що ти справді збираєшся на них чекати». Він на мить вийшов із кімнати і повернувся з коробкою дев'яти міліметрових патронів парабеллуму. Нік знову набив обойму Вільгельміни, поклав ще двадцять чи близько того до кишені.


Він вставив обойму, підняв затвор великим і вказівним пальцями і дивився, як патрон летить у патронник. Він знову вклав пістолет у ремені безпеки. Він сидів у нього під пахвою так само зручно, як старий черевик. "Ти правий. Ходімо».


Війон відвіз їх на джипі до стрілки, де Нік залишив орендовану машину. Нік зупинився, коли виліз із джипа. "Ти збираєшся повернутися до будинку?"


«Так. Не кажи мені вимити чашки та прибрати їх. Я зроблю це".


«Дивися на себе. Цю групу не обдуриш. Вони можуть взяти твій М-1 та підібрати кулі».


"Вони не будуть".


«Я думаю, тобі слід поїхати ненадовго. Вони будуть гарячими».


«Я перебуваю в цих горах, тому що не робитиму те, що інші люди думають, що я повинен».


"Що останнім часом чув від Марти?"


Це було випадкове випробування. Нік був здивований прямим попаданням. Війон проковтнув, насупився і сказав: "Удачі". Він урізався джипом у кущі, повернув і пішов.


Нік швидко повів орендовану машину старою дорогою. Досягши шосе, він повернув ліворуч, убік від Господніх володінь. Він запам'ятав карту місцевості та використав круговий маршрут у бік аеропорту. На вершині пагорба він зупинився, простягнув маленький антенний провід трансівера і покликав двох AXEmen у вантажівці хімчистки. Він проігнорував вимоги FCC. «Плунжер дзвонить до офісу Б. Плунджер дзвонить до офісу Б. Заходьте».


Голос Барні Мануна пролунав майже одразу, голосно та ясно. "Офіс Б. Давай".


"Я йду. Бачите якісь дії?»


«Багато. П'ять машин за останню годину».


«Операцію завершено. Ідіть, якщо в тебе немає інших наказів. Скажи птахові. Ти скористаєшся телефоном раніше, ніж я».


"Жодних інших замовлень тут. Ми потрібні?"


Ні. Ідіть до дому".


"Добре, готово".


"Готово і вперед".


Нік знову сів у машину. Барні Манун та Білл Роде повернуть вантажівку до офісу AX у Піттсбурзі та полетять до Вашингтона. Вони були добрими людьми. Ймовірно, вони не просто припаркували вантажівку біля входу до маєтку, а сховали її і влаштували в лісі оглядовий майданчик. Що, - сказав йому Білл пізніше, - саме вони й зробили.


Він попрямував до аеропорту. Джіні сказав: «Добре, Джеррі, ти можеш відмовитися від англійського акценту. А як ти думаєш, куди ти ведеш мене і що це, чорт забирай?»


Розділ IX.


Крива усмішка на мить скривила губи Ніка. «Чорт, Джіні. Я думала, що мій старий шкільний акцент у краватці досить добрий».


"Думаю, це так. Але ти один з небагатьох людей, які знають про мою акробатичну підготовку. Я надто багато говорила у твоїй квартирі, але одного разу це допомогло. Коли ми виходили з того вікна, ти сказав: "Тримайся". що і при роботі зі штангою". У мене не було часу думати про це, поки я не забиралася у Війона. Потім я спостерігала, як ти йдеш. Я знаю ці плечі, Джеррі. Я б ніколи не здогадалася, дивлячись на тебе. Тебе придумали експерти: Хто ти, Джеррі Демінг? Чи хто такий Джеррі Демінг?


"Хлопець, який багато про тебе думає, Джіні". Він повинен був змусити її замовкнути, доки не посадить її в літак. Вона була класним кошеням. За її голосом не можна було сказати, що за цю ніч її мало не вбили кілька разів. «Ганс став надто великим для свого нашийника. Як я вже казав вам у кімнаті, він натягує великий подвійний хрест. Усі дівчата мали знищити, крім Рут і Понг-Понг».


"Я не можу в це повірити", - сказала вона, її спокій похитнувся. Вона проковтнула слова і замовкла.


"Сподіваюся, ти зможеш", - подумав він, і мені цікаво, чи є в тебе зброя, про яку я не знаю? Він бачив її роздягненою. Вона втратила туфлі і сумочку, і все ж таки… Можна було роздягнути його майже до шкіри і не знайти смертоносну газову бомбу П'єра у спеціальній кишені його шорт.


Вона раптово сказала: «Скажи мені, як виглядає Лідер. Кого ти знаєш? Куди ми йдемо? Я… Я просто не можу повірити тобі, Джеррі».


Він припаркував машину біля ангара, всього за кілька кроків від того місця, де був прив'язаний Aero Commander. На сході був натяк на світанок. Він обійняв її і поплескав по руці. Дженні, ти найбільша. Мені потрібна така жінка, як ти, і після вчорашньої ночі я думаю, ти розумієш, що тобі потрібний такий чоловік, як я. Чоловік всередині, який важить більше, ніж Ганс. Залишайся зі мною, і в тебе Все гаразд. Ми повернемось і поговоримо з Командуванням Один, і тоді ти зможеш ухвалити рішення. Добре? "


"Я не знаю…"


Він повільно повернув її підборіддя та поцілував. Її губи були холодними і жорсткими, потім м'якшими, а потім теплішими і гостиннішими. Він знав, що вона хотіла йому вірити. Але ця дивна азіатська дівчина дуже багато побачила у своєму житті, щоб її можна було легко обдурити чи надовго. Він сказав: "Я мав на увазі це, коли запропонував нам трохи відпочити там.


Я знаю маленьке містечко біля гори. Тремпер над Нью-Йорком. Листя скоро стане кольоровим. Якщо вам це подобається, ми можемо повернутись хоча б на вихідні восени. Повірте мені, доки ми не поговоримо з Лідером».


Вона тільки похитала головою. Він відчув сльозу на її щоці. Отже, красива китаянка за всіх її досягнень не була зроблена зі сталі. Він сказав: «Почекай тут. Я не буду жодної хвилини. Добре?"


Вона кивнула, і він швидко пройшов ангаром, деякий час дивився на машину, а потім побіг до телефонної будки біля офісу аеропорту. Якби вона вирішила тікати, він побачив би її, коли вона йшла дорогою або виходила на поле.


Він зателефонував за номером і сказав: Це Плунджер. О дев'ятій годині зателефонуйте до офісу Avis і скажіть їм, що машина знаходиться в аеропорту. Ключі застрягли під заднім сидінням».


Чоловік відповів: "Зрозуміло".


Нік побіг назад у кут ангара, потім недбало підійшов до машини. Джині тихо сиділа і дивилася в новий світанок.


Він спостерігав, як двигун прогрівається літака. Із маленького офісу ніхто не виходив. Хоча деякі вогні горіли, аеропорт здавався безлюдним. Він дозволив літаку полетіти, допоміг їй подолати легку турбулентність над ранковими горами та вирівнявся на висоті семи тисяч футів, курсом 120 градусів.


Він глянув на Джіні. Вона дивилася прямо перед собою, її гарне обличчя поєднувало зосередженість та підозру. Він сказав: «Добре поснідайте, коли ми приземлимось. Тримаю парі, ви голодні».


«Я і раніше був голодний. Як виглядає Лідер?


«Він не на мій смак. Ви колись літали літаком? Покладіть руки на штурвал. Я дам вам урок. Може стати в нагоді».


«Кого ти ще знаєш? Годі зволікати, Джеррі».


«Ми могли б провести багато часу у стійлах. Я вважаю, що крім льоду в карбюраторах вони вбили більше льотчиків, ніж будь-що. Дивись, і я покажу...»


"Краще скажи мені, хто ти, Джеррі", - різким тоном зупинила вона його. "Це зайшло досить далеко".


Він зітхнув. Вона розігрівалася для справжнього опору. "Хіба я не настільки тобі подобаюся, щоб мені взагалі довіряти, Джіні?"


Ти мені подобаєшся, як будь-який чоловік, якого я коли-небудь зустрічала. Але ми не про це говоримо. Розкажи мені про Баумана».


"Ви коли-небудь чули, щоб його звали Юда?"


Вона думала. Він озирнувся. Вона насупилась. "Ні. Отже?"


"Він підходить."


«І ти назвав себе його сином. Ти брешеш так само швидко, як кажеш».


«Ти брехала мені з того часу, як ми зустрілися, дорога. Але я розумію, бо ти зіграла свою роль і не знав мене. Тепер я чесний із тобою».


Вона втратила трохи крутості. «Припиніть намагатися перевернути столи і сказати щось розумне».


"Я тебе люблю."


«Якщо ти це маєш на увазі, залиши це потім. Я не можу повірити в те, що ти кажеш».


Голос у неї був твердий. Рукавички знімалися. Нік сказав: «Пам'ятаєш Ліван?»


"Що?"


"Пам'ятаєте Гаррі Демаркіна?"


"Ні."


«І вони сфотографували тебе із Тайсоном-Колесом. Тримаю парі, ти цього не знала». Це вразило її. «Так», – продовжив він – живий виступ. «Ганс такий дурний. Він хотів перекинути тебе на інший бік. За допомогою картинки. Уявіть, якби ви заговорили».


Він ніколи не використовував зменшену версію автопілота, розроблену для авіації загального призначення та невеликих літаків, але його перевіряли на ньому. Він встановив курс – замкнув корабель. Це здавалося ефективним. Він закурив і сів. Дженні відмовився від одного. Вона сказала: "Все, що ти сказав, - брехня".


«Ти сама сказала, що я надто сильний для торговця нафтою».


Ти занадто багато знаєш.


Вона була напрочуд красива з низько вигнутими темними бровами, напруженим ротом і зосередженим поглядом. Вона дуже сильно давила. Вона хотіла вирішити це сама, на випадок, якщо він не був членом банди, і після їхнього приземлення у неї виникнуть подвійні проблеми. У неї має бути зброя. Яке? Де?


Нарешті вона сказала: Ти якийсь поліцейський. Може, ти справді сфотографував мене з Тайсоном. Саме з цього й почалося твоє зауваження».


"Не будь смішний".


"Інтерпол, Джеррі?"


«У США двадцять вісім розвідувальних служб. Проберіться через них. І половина їх шукає мене».


«Можливо, ти тоді британець, але ти не один із нас. Мовчання.» Добре…» Тепер її голос був низьким і жорстким, таким же різким і гострим, як Хьюго після того, як він ув'язнив сяючий меч на прекрасному камені. Ви згадали Гаррі Демаркіна. Це робить вас AX більш ніж ймовірним. "


"Звісно. І ЦРУ, і ФБР». Обидва комплекти рукавичок сковзнули. За мить ви кинули їх один одному в обличчя і пішли за своїми Деррінджер або Пеппербокс.


Нік відчув жаль. Вона була така чудова - і він ще не почав досліджувати її таланти. Цей хребет був виготовлений з гнучкого сталевого троса, покритого щільним поролоном. Ви могли б… Вона раптом поворухнула рукою, і він насторожився. Вона струсила краплю поту з акуратної западини під губами.


"Ні", - гірко сказала вона. "Ви не любитель розваг або клерк, що витрачає час, поки він не встановить зв'язок".


Брови Ніка піднялися. Він має сказати про це Хоуку. «Ви чудово попрацювали над Демаркіном. Тато схвалив».


«Припини це лайно».


«Тепер ти сердишся на мене».


«Ти фашистський ублюдок».


Ти жахливо швидко вхопилася за цю ідею. Я врятував тебе.


Ми були дуже близькими у Вашингтоні, подумав я. Ти з тих дівчат, що я міг..."


«Нуха собача, - перебила вона. «Я був м'яким протягом кількох годин. Як і все інше у моєму житті, воно зіпсувалося. Ти законник. Але я хотіла б знати хто і що».


"Добре. Розкажи мені, як усе минулося з Тайсоном. У тебе були проблеми?


Вона похмуро сиділа в позі закипаючої люті, схрестивши руки на грудях. Він спробував ще кілька зауважень. Вона відмовилася відповісти. Він перевірив курс, захопився новим автопілотом, зітхнув і звалився на сидіння. Він загасив цигарку.


За кілька хвилин він пробурмотів: «Яка ніч. Я тану". Він розслабився. Зітхнув. День був безхмарний. Він глянув униз на вкриті лісом гори, горбисті під ними, як хвилі зеленого хліба, що нерівномірно підіймається. Він глянув на годинник, перевірив курс і швидкість, прикинув вітер та дрейф. Він подумки обчислив становище літака. Він опустив повіки і вдав, що задрімав.


Коли він наступного разу ризикнув глянути крізь примружені очі, її руки були розкриті. Її права рука була поза увагою, і це його турбувало, але він не насмілювався поворухнутися і зупинити те, що вона робила. Він відчував напруження та загрозу її наміру. Іноді йому здавалося, що через його тренування він відчуває небезпеку, як кінь або собака.


Він втратив з уваги іншу її руку.


Він глухо зітхнув і пробурмотів: «Не намагайся нічого, Джіні, якщо ти сам не досвідчений пілот. Ця штука на новому автопілоті, на якому, тримаю парі, тебе ще не перевіряли». Він опустився на сидіння нижче. "У будь-якому випадку летіти через ці гори складно..."


Він глибоко зітхнув, його голова була відкинута від неї. Він чув крихітні рухи. Що це було? Можливо, її бюстгальтер був 1000-1b. міцний нейлон і легко зробити гарроту. Навіть якби в нього був затиск, що самоблокується, він міг би впоратися з цією вибухівкою? Не в літаку. Клинок? Де? Почуття небезпеки і зла стало настільки сильним, що йому доводилося докладати зусиль, щоб не рухатися, не дивитися, не діяти з метою самозахисту. Він дивився, примруживши очі.


Щось перемістилося у верхній частині його невеликого поля зору та впало. Інстинктивно він перестав дихати на вдиху, коли над його головою опустилася якась плівка, і він почув крихітне "Фут". Затамував подих - подумав газ. Або якась пара. Ось як вони це зробили! З каптуром смерті! Це має бути миттєве вбивство з фантастичним розширенням, яке дозволить дівчині здолати таких чоловіків, як Гаррі Демаркін та Тайсон. Він видихнув кілька кубічних сантиметрів, щоб речовина не потрапила до носових тканин. Втягнув таз, щоб підтримувати тиск у легенях.


Він порахував. Один, два, три... вона накинула його на шию... міцно тримала з дивною ніжністю. 120, 121, 122, 123 ...


Він дозволив усім м'язам і тканинам розслабитися, крім легень та тазу. Як йог, він наказав своєму тілу бути абсолютно розслабленим та неживим. Він дозволив своїм очам трохи відкритися. 160, 161, 162 ...


Вона підняла одну з його рук. Рука лежала нежива і нежива, як мокра паперова маса. Вона впустила його - знову з дивною ніжністю. Вона говорила. "Прощавай, крихітко. Ти був кимось іншим. Будь ласка, пробач мене. Ти щурий ублюдок, як і всі інші, але я думаю, найкращий щурячий ублюдок, якого я коли-небудь зустрічав. Я хотів би, щоб все було інакше, я природжений невдаха. Колись світ буде іншим. Якщо я колись дістануся до тих Катскілл, я пам'ятатиму тебе. Можливо, я все одно пам'ятатиму тебе… надовго». Вона тихенько схлипнула.


Тепер він мав мало часу. Його почуття швидко притуплялися, кровотік сповільнювався. Вона відчинила вікно. З його голови зняли капюшон із тонкого пластику. Вона катала його між долонями і дивилася, як він стискається і зникає, як шарф фокусника. Потім вона підняла його між великим та вказівним пальцями. На його дні бовталася безбарвна капсула розміром не більше за глиняний мармур.


Вона хитала маленький м'яч туди-сюди. Він був прикріплений до пачки розміром із поштову марку в її руці крихітною трубочкою, схожою на пуповину. "Гадість", - гірко сказала вона.


«Звичайно, – погодився Нік. Він різко видув повітря, що залишилося, нахилився над нею, щоб дихати тільки свіжим потоком з її вікна. Коли він сів на своє місце, вона закричала. "Ви!…"


"Да я. Так ось як у тебе померли Гаррі та Тайсон».


Вона поповзла в бік маленької хатини, щойно спійманий бурундук у ящику-пастці, уникаючи захоплення, шукаючи вихід.


"Розслабся", - сказав Нік. Він не спробував схопити її. - Розкажи мені все про Гейста, Акіто та Баумана. Можливо, я зможу тобі допомогти».


Вона відчинила двері, незважаючи на натиск вітру. Нік вимкнув автопілот і зменшив оберти. Вона вивернулася з кабіни першою ногами. Вона подивилася прямо на нього з виразом жаху, ненависті та дивної втоми.


"Повернися", - сказав він - авторитетно, голосно і ясно. «Не будь дурною. Я не завдаю тобі шкоди. Я не мертвий. Я затримав подих».


Вона вилетіла наполовину із літака. Він міг схопити її за зап'ястя, і своєю силою та нахилом корабля вліво, мабуть, повалив її, хотіла вона того чи ні. Чи має він це робити?


Вона була б така ж цінна для AX, як живий, через план, який він будував. Якби вона вижила, то провела б похмурі роки в секретному техаському комплексі, про який мало хто здогадується, мало хто бачить і не згадує. Роки? Вона мала право вибору. Його щелепа напружилася. Він глянув на покажчик повороту крену та втримав рівень корабля. "Повернися, Джіні".


"Прощай Джері."


Два її слова здавались м'якшими і сумнішими; без тепла та ненависті – чи це була його ілюзія? Вона пішла.


Він знову прикинув позицію, спустився на кількасот футів. Біля вузького путівця він побачив табличку на сараї OX HOLLOW, знайшов її на карті нафтової компанії і відзначив на своїй карті.


* * *


Коли він приземлився, чергував власник чартерного спорядження. Він хотів поговорити про плани польотів та ділові труднощі. Нік сказав: «Гарний корабель. Прекрасна подорож. Велике вам спасибі. До побачення".


Або тіло Джанні не було знайдено, або перевірка в аеропорту ще не досягла цього. Він викликав таксі з телефонної будки на узбіччі дороги. Потім він назвав поточне плаваюче число Хоука - схему, що довільно змінюється для використання, коли скремблер були недоступні. Він дійшов до нього менш як за хвилину. Хоук сказав: "Так, Плунджер".


«Дозреваемый номер дванадцять покінчив життя самогубством приблизно за п'ятнадцять миль, 290 градусів від Бичача лощина, що приблизно за вісімдесят п'ять миль від останньої точки бойових дій».


"Добре, знайди".


«Немає зв'язку з фірмою чи зі мною. Краще спілкуватися та круто. Ми були у мойому транспорті. Вона поїхала".


"Зрозуміло".


"Ми повинні зустрітися. Я маю цікаві моменти».


«Чи зможете зробити цей час Фокса? Пункт п'ять?


"Побачимося там."


Нік повісив трубку і на мить постояв, поклавши руку на підборіддя. AX надасть владі області Ox Hollow прийнятне пояснення смерті Jeanyee. Він запитував, чи забере хтось її тіло. Він має це перевірити. Вона була в іншій команді, але хто має шанс вибрати?


Fox Time і Point Five були простим кодом часу та місця, в даному випадку – приватною кімнатою для зустрічей у клубі армії та флоту.


Нік проїхав на таксі в межах трьох кварталів від автовокзалу біля шосе 7. Він вийшов і пройшов відстань, що залишилася після того, як кабіна зникла з поля зору. День був сонячний-спекотний, рух шумів. Містер Вільямс зник.


Через три години «Джеррі Демінг» вкотив «Тандерберд» у потік машин і подумки відзначив себе «справжнім» у нинішньому суспільстві. Він зупинився в магазині канцелярських товарів та купив звичайний чорний олівець для маркування та блок записного паперу, а також пачку білих конвертів.


У своїй квартирі він переглянув усю пошту, відкрив пляшку води саратогської і написав п'ять записок. Кожен був таким самим - А потім їх було п'ять.


З даних, які дав йому Хок, він взяв ймовірні адреси Рут, Сюзі, Анни, Понг-Понга та Соні. Ймовірно, оскільки у досьє Анни та Соні є позначення, можна використовувати цю адресу лише для пошти». Він звернувся до конвертів, роздрукувавши та скріпивши пакет гумкою.


Він уважно вивчив картки та папери, які взяв у двох чоловіків у холі будинку в Пенсільванії – він думав про це як про «приватну спортивну прибудову». Вони здавалися законними членами картелю, що контролює орлину частку близькосхідної нафти.


Потім він увімкнув будильник і ліг спати до 18:00. Він випив одну склянку у «Вашингтон-Хілтон», пообідав стейком, салатом та горіховим пирогом у «ДюБаррі» і о десятій хвилин на восьму зайшов до клубу армії та флоту. Хоук чекав його у комфортабельно обставленій окремій кімнаті - кімнаті, яку використовували та використовували лише один місяць, а потім вони перебралися до іншого місця.


Його начальник стояв біля невеликого неосвітленого каміна, вони з Ніком обмінялися міцним рукостисканням та довгим поглядом. Нік знав, що невтомний керівник AX, мабуть, робив свою звичайну довгу денну роботу - він зазвичай приходив до офісу до восьми. Але він здавався таким же спокійним і свіжим, як людина, яка виспалася після полудня. У цьому худому жилистому тілі були величезні резерви.


Геніальне, шкірясте обличчя Хоука зосередилося на Ніку, коли він робив свою оцінку. Те, що він стримував їхнє звичайне жартування, було ознакою його сприйняття. «Я радий, що ти все нормально вийшов, Ніколасе. Барні та Білл сказали, що вони чули слабкі звуки, які... е-е, стрілянина по мішенях. Міс Ахлінг у коронера округу.


«Вона обрала смерть. Але можна сказати, що дозволив їй вибір».


«Отже, технічно це було вбивством Killmaster. Я повідомлю про це. Ви написали свій звіт?


Ні. Я смертельно втомився. Я зроблю це сьогодні ввечері. Ось як це було. Я їхав дорогою, яку ми відзначили на карті…»


Він розповів Хоуку, що саме сталося, використовуючи рідкісні фрази. Коли він закінчив, він віддав Хоуку картки та папери, взяті з гаманців нафтовиків.


Хоук з гіркотою глянув на них. «Здається, що назва гри завжди – гроші. Інформація про те, що Іуда-Борман знаходиться десь у брудному павутинні, безцінна. Чи може він і Командир Один бути тією самою особою? "


"Можливо. Цікаво, що вони тепер робитимуть? Вони будуть спантеличені і стурбовані містером Вільямсом. Вони підуть шукати його? "


"Можливо. Але я вважаю, що вони можуть звинувачувати британців та продовжувати. Вони роблять щось надто серйозне, щоби демонтувати свій апарат. Вони цікавитимуться, чи був Вільямс злодієм чи коханцем Джинії. Вони подумають про те, щоб зупинити все, що завгодно. вони задумали, а потім ні”.


Нік кивнув. Хоук, як завжди, був логічним. Він прийняв маленький бренді, який Хоук налив із графина. Потім старший сказав: «У мене погані новини. Із Джоном Війоном сталася дивна аварія. Його рушниця розряджена в його джипі, і він потрапив в аварію. Куля, звичайно, пройшла крізь нього. Він мертвий".


"Ці дияволи!" Нік уявив охайний фермерський будинок. Відхід від суспільства, що перетворилося на пастку. «Він думав, що впорається з ними. Але ці пристрої, що підслуховували, були подарунком. Мабуть, вони схопили його, ретельно обшукали місце та вирішили знищити».


«Це найкраща відповідь. Його сестра Марта пов'язана з найправішим вбранням у Каліфорнії. Вона королева зброєносців Білої Камелії. Чули про це?


"Ні, але я розумію".


«Ми спостерігаємо за нею. Чи є у вас якісь пропозиції щодо нашого наступного кроку? Хочете продовжити роль Демінга?


«Я б заперечив, якби ви сказали мені не робити цього». То був спосіб Хоука. У нього були заплановані їхні наступні кроки, але він завжди просив поради.


Нік дістав пачку листів, адресованих дівчаткам, і описав їх. «З вашого дозволу, сер, я надішлю їх поштою. Між ними має бути слабка ланка. Я думаю, це справить сильне враження. Нехай вони запитують - хто наступний?»


Хоук дістав дві сигари. Нік прийняв одну. Вони їх запалили. Аромат був сильний. Хоук задумливо вивчав його. «Гара, що стоїть, Нік. Хотів би я про це подумати. Тобі краще написати ще чотири».


"Ще дівчатка?"


«Ні, додаткові копії цих адрес для Понг-Понга та Анни. Ми не зовсім впевнені, звідки вони одержують свою пошту». Він перевірив блокнот і швидко написав, вирвав сторінку та віддав її Ніку. «Не буде жодної шкоди, якщо дівчина отримає більше одного. Це послабить загрозу, якщо ніхто нічого не отримає».


"Ви маєте рацію."


А тепер інше. Я вловлюю деяку смуток у твоєму звичному веселому відношенні. Дивись». Він поклав перед Ніком фоторепортаж у розмірі п'ять на сім. "Знято в мотелі "Південні ворота".


На знімку були Тайсон та Джіні Ахлінг. Це був невдалий бічний знімок при поганому освітленні, але обличчя було видно. Нік повернув його. «Отже, вона вбила Тайсона. Я був майже певен».


"Відчувати себе краще?"


«Так. І щасливий помститися за Тайсона. Він був би задоволений».


"Я радий, Ніколас, що ти так ретельно дослідив".


«Цей трюк із капюшоном працює швидко. У газу має бути дивовижне розширення та смертельні властивості. Тоді він, здається, швидко розсіюється чи руйнується».


«Добре попрацюйте над цим. Звісно, лабораторії буде легше, коли ви повернете зразок».


"Де я знайду один?"


"У тебе є я там, і я знаю, що ти це знаєш". Хоук насупився. Нік промовчав. «Ми повинні тримати під наглядом усіх, хто має якесь відношення до Акіто, дівчат або чоловіків у Пенсільванії. Ви знаєте, наскільки безнадійно це було б із нашими співробітниками. Але маю невелику зачіпку. Багато наших друзів часто ходять туди. у ресторан Chu Dai. На березі під Балтімором. Знаєш? "


"Ні."


"Їжа чудова. Вони відкриті чотири роки і приносять великий прибуток. Це одне з місць із десятком великих банкетних залів, які обслуговують весілля, ділові вечірки тощо. Власники - двоє китайців, і вони виїжджають чисто. Тим більше, що у конгресмена Ріда є частина володіння”.


«Знову китаєць. Як часто відчуваю запах можливостей Chicom».


"Абсолютно вірно. Але чому? І де Юда-Борман?


"Ми його знаємо". Нік повільно перераховував: «Егоїстичний, жадібний, жорстокий, безжальний, хитрий - і, як на мене, божевільний».


«Але іноді ми вдивляємося в дзеркало і там він», - задумливо додав Хоук. Яка це може бути комбінація. Шикарні люди використовують його, бо їм потрібні кавказькі фронти, зв'язки, бозна-що».


"Чи є у нас чоловік у Чу Дай?"


“У нас він там був. Ми дозволили йому вийти, бо він нічого не знайшов. І знову цей брак персоналу. Це був Коля. Він представився злегка ганчірковим паркувальником. Він нічого не знайшов, але сказав, що тут не так пахло.


"Це була кухня". Хоук не посміхнувся своєю звичайною легкою усмішкою. Він справді турбувався про це. «Коли хороша людина. У цьому щось має бути».


Хок сказав: «Внутрішня обслуга майже повністю складається з китайців. Але ми були телефоністами і допомагали шліфувати та воскувати підлогу. Наші хлопчики також нічого не знайшли».


"Я маю це перевірити?"


«Коли хочете, містере Демінг. Це дорого, але ми хочемо, щоб ви жили добре».


* * *


Чотири дні та чотири ночі Нік був Джеррі Демінгом, приємним хлопцем на правильних вечірках. Він написав додаткові листи і надіслав їх поштою. Барні Манун глянув на колишній маєток лордів, представившись черствим охоронцем. Воно було охороняється і безлюдним.


Він пішов на вечірку в Ясла Аннаполіса, яку влаштував один із семи тисяч арабських принців, які люблять гойдатися в місті, звідки беруться гроші.


Спостерігаючи за жирними посмішками і нерухомими очима, він вирішив, що якби він справді був Джеррі Демінгом, він відмовився б від угоди і поїхав би якнайдалі від Вашингтона. За вісім тижнів було нудно.


Кожен зіграв свою роль. Насправді ви не були Джеррі чи Джоном… ви були нафтою, державою чи Білим домом. Ви ніколи не говорили про життєві чи цікаві речі, ви балакали про них на задвірках. Його похмурий погляд змінився теплим і добродушним, коли він помітив Сузі Куонг.


Про час! Це був його перший погляд на одну із дівчат після смерті Джині. Вони, Акіто та інші трималися поза увагою чи були зайняті іншими справами, про які Нік Картер у ролі N3 міг багато чого дізнатися. Сузі була частиною кластера довкола принца.


Хлопець був занудою. Його хобі було блакитне кіно і якнайдовше триматися подалі від великого багатого півострова між Африкою та Індією. Його перекладач двічі пояснював, що закуски для цього невеликого свята прилетіли спеціально з Парижа. Нік спробував їх. Вони були чудові.


Нік підійшов до Сюзі. Зловив її погляд по спланованому випадку і знову представився. Вони танцювали. Після світської бесіди він ізолював шикарну китаянку, впіймав пару напоїв та дав зрозуміти ключове питання. «Сюзі, у мене були побачення з Рут Мото та Джіні Алінг. Я не бачив їхньої цілої вічності. Вони за кордоном, ти знаєш?


Звичайно, я пам'ятаю, ти той Джеррі Рут, який намагатиметься допомогти налагодити зв'язок з її батьком. "Це було занадто швидко." Вона багато думає про тебе. Її обличчя затуманилося. Але ти цього не зробив. чув про Дженні? "


"Ні."


"Вона мертва. Загинула внаслідок нещасного випадку на селі».


«Ні! Чи не Дженні».


«Так. Минулого тижня".


«Така юна, мила дівчина…»


«Це була машина або літак, або щось таке».


Після відповідної паузи Нік підняв свою склянку і м'яко сказав: "За Дженні".


Вони випили. Це встановило зв'язок інтимності. Залишок вечора він провів, переплітаючи перший борт на тросі. З'єднувальний кабель був закріплений так швидко і легко, що він знав, що на кінці проводу йому допомогли. Чому б і ні? З відходом Джинії, якби інша сторона все ще була зацікавлена в послугах «Джеррі Демінга», вони проінструктували б решту дівчат посилити контакт.


Коли двері відчинилися в іншу велику окрему кімнату, де стояв буфет, Нік проводив Сюзі в камеру для частування. Хоча принц найняв кілька залів для конференцій, банкетів та вечірок, його ім'я, мабуть, потрапило до списку нероб. Кімнати були переповнені, випивку та розкішний буфет із задоволенням з'їдали багато хто з Вашингтона, яких Нік дізнався як розбійників. "Удачі їм", - подумав він, спостерігаючи, як акуратно одягнена пара наповнює тарілки яловичиною та індичкою і розносить ласощі.


Незабаром після опівночі він виявив, що Сюзі планувала поїхати додому на таксі: "... Я живу неподалік Колумбія-Хайтс".


Вона сказала, що її привезла кузина, і їй довелося виїхати.


Нік подумав, чи сьогодні не відвідують п'ять інших дівчаток заходу. Кожну привезла двоюрідна сестра, щоб вона могла зв'язатися з Джеррі Демінгом. "Дозвольте мені відвезти вас додому", - сказав він. «Я все одно збираюся трохи покрутитись. Було б непогано пройти повз парк».


"Це мило з вашого боку…"


І це було мило. Вона була цілком готова залишитись у його квартирі на пізню ніч. Вона була рада зняти туфлі і ненадовго влаштуватися на кушетці з видом на річку.


Сюзі була такою ж милою та приємною, як одна з симпатичних китайських ляльок, які можна знайти у найкращих магазинах Сан-Франциско. Вся чарівність і гладка шкіра, і блискуче чорне волосся, і уважність. Її розмова була плавною.


І це дало Ніку перевагу. Гладкий; плавний! Він згадав, як Джіні придивлявся і як дівчата розмовляли, поки він підслуховував у горах Пенсільванії. Всі дівчатка відповідали шаблону – вони поводилися так, ніби їх вчили та шліфували заради певної мети, як найкращі мадам вчили своїх куртизанок.


Це було більш тонко, ніж просто надати групу чудових товаришів з ігор для справ, подібних до того, що було в будинку колишнього лорда. Ганс Гейст міг із цим впоратися, але справа пішла ще глибше. Рут, Джині, Сюзі та інші були... експертами? Так, але з найкращих викладачів можуть бути фахівці. Він задумався, поки Сюзі видихнула його підборіддя. Відданий. Саме це Він вирішив підштовхнути.


«Сузі, я хотів би зв'язатися з кузеном Джині. Думаю, я зможу якось його знайти. Вона сказала, що він може мати дуже цікаву пропозицію для нафтовика».


«Я думаю, що можу зв'язатися з ним. Ви хочете, щоб він подзвонив вам?


«Будь ласка, зроби. Чи ти думаєш, що це може бути надто скоро після того, що з нею сталося?»


"Може бути краще. Ти був би… кимось, кому вона хотіла б допомогти. Майже як одне із її останніх бажань».


То був цікавий ракурс. Він сказав: Але ви впевнені, що знаєте правильного? У неї може бути багато кузенів. Я чув про ваші китайські сім'ї. Я думаю, що він живе у Балтіморі».


"Так, це той..." Вона зупинилася. Він сподівався, що Сузі така


хороша актриса, що вона надто швидко спіймає свою репліку, і справді вислизне. «Принаймні я так думаю. Я можу зв'язатися з ним через друга, котрий добре знає сім'ю».


«Я буду дуже вдячний», - пробурмотів він, цілуючи її в верхівку.


Він цілував її набагато більше, тому що Сузі добре засвоїла всі уроки. Отримавши завдання захопити, вона виклалася щосили. У неї не було навичок Джіні, але її менше пружне тіло пропонувало захоплені вібрації, особливо її власні. Нік підгодовував її компліментами, як сиропом, і вона їх ковтала. Під агентом ховалась жінка.


Вони проспали до семи, коли він зварив каву, приніс їй у ліжко та розбудив її з належним ніжним коханням. Вона намагалася наполягти на виклик таксі, але він не погодився - заперечуючи, що якщо вона наполягатиме, то буде злитися на неї.


Він відвіз її додому та записав адресу на 13-й вулиці. Це не та адреса, яка вказана в записах AXE. Він зателефонував до інформаційного центру. О шостій тридцять, коли він збирався одягнутися для того, що він боявся, як нудний вечір - Джеррі Демінг більше не був кумедним - Хоук подзвонив йому. Нік увімкнув скремблер і сказав: "Так, сер".


«Я записав нову адресу Сузі. Залишилося лише три дівчинки. Я маю на увазі, що це є позакласною».


"Ми зіграли в китайські шашки".


«Уявляєш. Так цікаво, що ти тримав це всю ніч? Нік відмовився від приманки. Хоук знав, що одразу ж зателефонує на вказану адресу, бо вирішив, що поїхав від Сюзі вранці. "У мене є новини", - продовжив Хоук. «Телефонували за контактним номером, який ви дали Війону. Бог знає, чому вони намагалися перевірити його в такий пізній термін, якщо тільки ми не зіткнемося з прусською ретельністю або бюрократичною оманою. Ми нічого не сказали, і той, хто дзвонив, повісив трубку, але не раніше, ніж наш контрзв'язок Дзвінок був із зони з кодом три-у-один".


"Балтімор".


"Дуже імовірно. Додайте це до чогось ще. Учора ввечері Рут та її батько вирушили до Балтімору. Наша людина втратила їх у місті, але вони прямували на південь від міста. Зверніть увагу на зв'язок?


"Ресторан Чу Дай".


«Так. Чому б тобі не поїхати туди та не повечеряти? Ми думаємо, що це місце невинне, і це ще одна причина, через яку N3 може дізнатися інакше. Минулого траплялися дивні речі».


"Добре. Я негайно піду, сер».


У Балтіморі було більше підозр чи інтуїції, ніж сказав Хоук. Те, як він це висловився – ми думаємо, що це місце невинне – було застережливим сигналом, якщо ви знали логічну роботу цього складного розуму.


Нік повісив смокінг, одягнув шорти з П'єром у спеціальній кишені та двома запальними шапками, що утворюють букву «V» у місці з'єднання його ніг з тазом, і вдягнув темний костюм. У Х'юго стилет був на його лівому передпліччі, а Вільгельміна - під пахвою на спеціально підігнаному похилому перев'язі. Він мав чотири кулькові ручки, з яких тільки одна могла писати. Інші три були гранатами Стюарта. Він мав дві запальнички, важча з ідентифікаційною ручкою на боці була тією, яку він цінував. Без таких він усе ще був би в горах Пенсільванії, мабуть, похований.


О 8:55 він передав «Птицю» черговому на стоянці ресторану «Чу Дай», який справляв враження набагато більш вражаючого, ніж його назва. Це була група з'єднаних між собою будівель на березі з гігантськими автостоянками і неоном, що яскраво світився. Великий і улесливий китайський метрдотель зустрів його у вестибюлі, який можна було б використати для бродвейського театру. "Добрий вечір. У вас є резерв?


Нік простягнув йому п'ятидоларову купюру, складену на долоні. "Прямо тут."


"Так, дійсно. Для одного?"


«Якщо ви не побачите когось, хто хотів би зробити це двома».


Китаєць посміхнувся. "НЕ тут. Оаза в центрі міста для цього. Але спершу пообідай з нами. Почекай лише три чи чотири хвилини. Почекай тут, будь ласка». Він велично вказав на кімнату, оформлену в карнавальному стилі північноафриканського гарему зі східними нотками. Серед червоного плюшу, атласних штор, сміливих золотих пензликів та розкішних диванів палав і мекав кольоровий телевізор.


Нік скривився. "Я подихаю повітрям і покурю".


«Вибач, гуляти ніде. Нам довелося використати все це для паркування. Тут можна курити".


«Я можу орендувати пару ваших приватних переговорних кімнат для проведення бізнес-конференції та банкету на цілий день. Хтось може показати мені околиці?»


«Наш конференц-офіс закривається о п'ятій. Зустріч на скільки людей?


"Шість сотень." Нік підібрав респектабельну постать у повітрі.


«Почекай прямо тут». Китайський фактотум простягнув оксамитовий шнур, який ловив людей позаду Ніка, як рибу в греблі. Він поспішив геть. Один із потенційних клієнтів, спійманий за мотузку, красень із красивою жінкою у червоній сукні посміхнувся Ніку.


«Гей, як ти так легко увійшов? Потрібно бронювати столик?


«Так. Або дайте йому гравіроване зображення Лінкольна. Він колекціонер».


"Дякую, друже".


Китайці повернулися з іншим, худшим китайцем, і у Ніка склалося враження, що цей більший чоловік був зроблений з жиру - ви не знайшли б тверду плоть під цією пухкістю.


Здоров'як сказав: "Це наш містер Шин, містер ..."


«Демінг. Джері Демінг. Ось моя візитівка».


Шин відвів Ніка убік, поки метрдотель продовжував спрямовувати рибу. Чоловік з жінкою у червоному потрапив прямо всередину.


Пан Шин показав Ніку три прекрасні конференц-зали, які були порожніми, і чотири ще більш вражаючі з їхньою прикрасою та вечірками.


- Запитав Нік. Він попросив показати кухні (їх було сім), кімнати відпочинку, кафе, обладнання для зустрічей, кінотеатр, ксерокс та ткацькі верстати. Пан Шин був привітним і уважним, добрим продавцем.


«У вас є винний льох, чи ми надішлемо з Вашингтона…?» Нік залишив запитання. Він бачив це прокляте місце від початку до кінця - єдиним місцем, що залишилося, був підвал.


"Прямо цим шляхом."


Шин повів його вниз широкими сходами біля кухні, дістав великий ключ. Підвал був великим, добре освітленим і збудований із твердих бетонних блоків. Винний льох був прохолодним, чистим і заповненим, начебто шампанське вийшло з моди. Нік зітхнув. 'Чудовий. Ми просто зазначимо, що хочемо, у контракті».


Вони знову піднялися сходами. "Ви задоволені?" - Запитав Шин.


"Прекрасно. Містер Голд зателефонує вам через день чи два».


"Хто?"


"Містер Пол Голд".


"О так." Він провів Ніка назад у вестибюль і передав містеру Бігу. «Будь ласка, переконайтеся, що містер Демінг має все, що він забажає - компліменти на адресу будинку».


«Дякую, містере Шин, - сказав Нік. Як на рахунок цього! Якщо ви спробуєте отримати безкоштовний обід з пропозицією про найм залу, вас надують щоразу. Грай спокійно, і вони куплять цеглу. Він побачив кольорові брошури на стелажі у холі і взяв одну. Це була чудова робота Білла Барда. Фотографії були разючими. Щойно він відкрив її, як людина, яку він охрестив містером Бігом, сказав: «Ходімо, будь ласка».


Обід був розкішний. Він зупинився на простій трапезі з креветок-метеликів та стейку Ков з чаєм та пляшкою троянди, хоча в меню було багато континентальних та китайських страв.


Просто комфортно набившись, за своєю останньою чашкою чаю він прочитав кольорову брошуру, відзначаючи кожне слово в ній, тому що Нік Картер був добре навченою і ґрунтовною людиною. Він повернувся і знову прочитав абзац. Просторе паркування на 1000 автомобілів - послуги паркувальника - приватна пристань для гостей, що прибувають на човні.


Він прочитав це знову. Доки він не помітив. Він попросив чек. Офіціант сказав: "Безкоштовно, сер".


Нік дав йому чайові та вийшов. Він подякував містеру Бігу, похвалив домашню кухню і зробив крок у ніжну ніч.


Коли служитель прийшов за квитком, він сказав: «Мені сказали, що я можу приїхати своїм човном. Де док? "


«Ніхто більше не користується цим. Вони зупинили це».


"Чому?"


"Як я вже сказав. Не для цього - я думаю. Thunderbird. Правильно?"


"Правильно."


Нік повільно їхав шосе. Чу Дай був збудований майже над водою, і він не бачив за ним марини. Він розвернувся і знову пішов на південь. Ярдах за триста нижче ресторану була невелика пристань для яхт, один з яких виходив далеко в затоку. На березі горів один вогонь, усі човни, які він бачив, були темні. Він припаркувався та й пішов назад.


Табличка говорила: ТРАВЕНЬ МІСЯЦЬ МАРИНА.


Док від берега перегороджували дротяні ворота. Нік швидко озирнувся, перестрибнув і вийшов на обшивку, намагаючись, щоб його кроки не були схожі на приглушений звук барабана.


На півдорозі до пірса він зупинився, поза досяжністю тьмяного світла. Човни були різного виду – такі, які можна знайти там, де обслуговування в марині мінімальне, але ціна дока є прийнятною. Були лише три, довжиною понад тридцять футів, і одна в кінці дока, яка здавалася більше в темряві... можливо, п'ятдесят футів. . Більшість із них була захована під брезентом. Тільки одна з них показувала світло, до якого тихо підійшов Нік, тридцять шість футів Евінруд, акуратний, але невизначеного віку. Жовте свічення його портів і люка ледве досягло доку.


З ночі на нього почувся голос: "Чим можу допомогти?"


Нік подивився вниз. На палубі засвітилося світло, і він побачив худого чоловіка років п'ятдесяти, що сидів у шезлонгу. На ньому були старі коричневі штани кольору хакі, які зливалися з фоном, поки світло не виділяло його. Нік недбало махнув рукою. «Я шукаю місце для дока. Я чув, що тут є розумна ціна».


"Заходь У них є місця. Що за човен у тебе?"


Нік спустився дерев'яним трапом до ширяючих дошок і піднявся на борт. Чоловік вказав на м'яке сидіння. "Ласкаво просимо на борт. Не треба складати велику компанію».


"У мене є 28-метровий Рейнджер".


«Роби свою роботу? Тут жодного обслуговування. Світло та вода – все».


"Це все, що я хочу."


«Тоді це може бути місце. Я отримую безкоштовне місце за те, що я нічний дозор. Вони мають чоловіка вдень. Ви можете побачити його з дев'яти до п'яти».


«Італійський хлопчик? Я думав, хтось сказав...»


Ні. Ним володіє китайський ресторан на вулиці. Вони нас ніколи не турбують. Хочете пива?»


Нік цього не зробив, але він хотів поговорити. "Люблю, Моя черга, коли я пов'язую".


Літній чоловік увійшов до каюти і повернувся з консервною банкою. Нік подякував йому і клацнув відкривачкою, вони підняли пиво на знак вітання та випили.


Старий вимкнув світло: «Добре тут, у темряві. Слухай».


Місто раптово виявилося далеко. Шум руху був перекритий бавовною води та свистом великого судна. У затоці блимали кольорові вогні. Чоловік зітхнув. «Мене звуть Бойд. У відставці військово-морський флот. Ти працюєш у місті?»


«Так. Нафтовий бізнес. Джері Демінг». Вони торкнулися рук. "Власники взагалі використовують док?"


«Були якось. Була ідея, що люди можуть приїхати на своїх човнах, щоб поїсти. Дуже небагато зробили це. Куди легше застрибнути у машину». Бойд пирхнув. «Вони володіють цим крейсером зрештою, я вважаю, ви знаєтеся на канатах. Не платіть, щоб побачити тут забагато».


«Я сліпий і німий, – сказав Нік. 'Що їхній рекет? "


«Маленький пунтанг і, можливо, трубка чи дві. Не знаю. Майже щоночі деякі з них виходять або заходять у крейсері».


"Може, шпигуни чи щось таке?"


Ні. Я поговорив з одним моїм другом з військово-морської розвідки. Він сказав, що вони гаразд».


"Так багато для моїх конкурентів", - подумав Нік. Проте, як пояснив Хоук, одяг Чу Дая виглядав чистим. "Вони знають, що ви колишні моряки військово-морського флоту?"


Ні. Я сказав їм, що працював на рибальському човні у Бостоні. Вони проковтнули це. Запропонували мені нічну варта, коли я торгувався про ціну».


Нік дав Бойдові сигару. Бойд зробив ще два пива. Вони довго сиділи у затишній тиші. Крейсер та зауваження Бойда були цікавими. Коли друга банка закінчилася, Нік підвівся і потис руку. "Щиро Дякую. Я спущусь і побачу їх вдень».


«Сподіваюся, що ти знаєш. Я можу сказати хорошого товариша з плавання. Ви, флотський?


"Ні. Я служив в армії. Але я був на воді небагато".


"Найкраще місце."


Нік поїхав на «Птаху» дорогою і припаркував її між двома складами за чверть милі від пристані для яхт Мей Мун. Він повернувся пішки і виявив причал цементної компанії, з якого, прихований у темряві, він мав чудовий вид на човен Бойда та великий крейсер. Приблизно за годину біля пристані зупинилася машина, з якої вийшли троє людей. Чудовий зір Ніка впізнав їх навіть у тьмяному світлі - Сюзі, Понг-Понг та худорлявого китайця, якого він бачив на сходах у Пенсільванії і який міг бути людиною за маскою в Меріленді.


Вони спустилися по причалу, обмінялися словами з Бойдом, якого він не чув, і піднялися на борт п'ятдесятифутової пасажирської яхти. Нік швидко подумав. То була хороша зачіпка, яку він міг отримати. Що з нею робити? Отримати допомогу та дізнатися про звички круїзера? Якби всі думали, що команда Чу Дая була такою законною, вони, мабуть, це прикрили б. Відмінною ідеєю посадитиме біпер на судно і відстежуватиме його коптером. Він зняв взуття, ковзнув у воду і трохи поплив довкола крейсера. Тепер на ньому горіли вогні, але двигуни не заводилися. Він намацав щілину, в яку можна було б вставити пейджер. Нічого. Вона була здоровою та чистою.


Він підплив до найближчого маленького човна в марині і відрізав тричетвертний манільський швартівний трос. Він віддав би перевагу нейлону, але маніла була міцною і не здавалася занадто старою. Обернувши мотузку навколо талії, він піднявся трапом дока і безшумно піднявся на борт крейсера, перед вікнами його каюти. Він обійшов бухту і зазирнув усередину. Він побачив порожню голову, порожню хазяйську каюту, а потім підійшов до ілюмінатора вітальні. Троє тих, хто піднявся на борт, сиділи спокійно, з виглядом людей, які чекали когось чи чогось. Худорлявий китаєць пройшов на камбуз і повернувся з підносом із чайником та чашками. Нік скривився. З противниками, які пили випивку, завжди було легше впоратися.


Його насторожили звуки з пристані. Під'їхала ще одна машина, і до крейсера підходили чотири особи. Він поповз уперед. На носі сховатися не було де. Судно виглядало швидким, з акуратними лініями. На носі був лише низький люк. Нік закріпив свою волосінь на шипі якоря тугим вузлом і спустився лівим бортом у воду. Вони б ніколи не помітили волосінь, якби не використовували якір або не прив'язали лівий борт.


Вода була теплою. Він роздумував, чи пливти в темряві. Він не поставив біпера. У промоклому одязі та в озброєнні він не вмів швидко плавати. Він не знімав їх, тому що в оголеному вигляді виглядав як арсенал, і він не хотів залишати все цінне спорядження, особливо Вільгельміну, на темному причалі.


Грукали двигуни. Він задумливо перевірив волосінь, підвівся на два фути і кинув дві цибулі на бухти - на боцманське крісло моряка. Він зробив багато дивних та небезпечних речей, але цього могло бути надто багато. Чи варто йому купувати гелікоптер?


Ноги тупотять палубою. Вони випускали свої вітрила. Вони не особливо вірили у прогрівання двигунів. Його рішення було прийнято за нього – вони були в дорозі.


. Двигуни крейсера були на швидкості, і вода хльостала йому в спину. Він прив'язався за бортом ще більше,


коли швидкісний катер із ревом мчав по затоці. Щоразу, коли вона опускалася в брижу, вода хльостала його по ногах, як удари грубого масажиста.


У відкритому морі дросельна заслінка круїзера була відкрита ще більше. Вона протаранила ніч. Нік відчув себе мухою, що осідлала ніс торпеди. Що, чорт забирай, я тут роблю? Зістрибнути? Борта човна та гвинти перетворять його на гамбургер.


Щоразу, коли човен підстрибував, його били по носі. Він навчився робити V-подібні пружини своїх рук та ніг, щоб пом'якшити удари, але це була постійна боротьба, щоб не вибити йому зуби.


Він вилаявся. Його становище було смертельно небезпечним та безглуздим. Тут я ризикую! AXE N3. Рев мотора вниз по Чесапікській затоці!


Розділ X


Крейсер справді міг подорожувати. Нік подумав, що за потужні мотори у ньому. Хоч би хто був на мосту, він міг керувати колесом, навіть якщо йому не вдавалося належним чином прогріти двигуни. Човен з гуркотом відскочив від річки Патапсько, не збиваючись із курсу. Якби біля керма був аматор, який хитав носом з боку на бік, Нік не був упевнений, що міг би втриматися від деяких хвиль, які врізалися в нього.


Десь у Пайнхерста вони минули велике вантажне судно, і коли крейсер перетнув слід корабля, Нік зрозумів, що мураха почуватиметься спійманою в пастку автоматичної пральної машини. Його замочили та підняли високо, били та били. Вода; обрушився на нього вгору з такою силою, що деякі з них потрапили йому в ніс, навіть у його сильні легені. Він задихнувся і заткнув рота, і коли він спробував контролювати воду своїм диханням, він відскочив від схилу, і вітер знову вирвався з нього.


Він вирішив, що опинився не там не в той час, і виходу немає. Удари по його спині, коли він бився об тверду солону воду, здавалося, ніби вони можуть вихолостити його. Яка прикраса – кастровані під час виконання службових обов'язків! Він спробував піднятися вище, але мотузка, що підстрибувала, викидала його щоразу, коли він піднімався на кілька дюймів. Вони пройшли кільватерний слід великого корабля, і він знову зміг дихати. Він хотів, щоб вони прибули туди, куди збиралися. Він подумав, що вони виходять у море, а там якась погода, я вже був.


Він спробував оцінити їхню позицію. Здавалося, що його, як йо-йо, забили в прибій протягом кількох годин. Вони мають бути вже біля річки Маготі. Він повернув голову, намагаючись побачити Лав-Пойнт, чи Сенді-Пойнт, чи міст через Чесапікську затоку. Він бачив тільки вируючу воду.


Його руки хворіли. Його груди будуть чорно-сині. Це було пекло на воді. Він зрозумів, що ще за годину йому доведеться зосередитися, щоб залишатися в свідомості, - а потім ревіння двигунів перейшло в комфортний гул. Розслабляючись, він висів на двох бухтах, як видра, що втопилася, піднята над пасткою.


Що тепер? Він забрав волосся з очей і повернув шию. На холостому ходу по затоці, освітлюючи ходові вогні, топові вогні та ліхтарі каюти, зображуючи вночі картину, яку можна малювати, з'явилася двощогла шхуна. Ніякої фанерної іграшки, вирішив він, це дитина, створена для грошей та морських глибин.


Вони прямували, щоб пройти повз шхуну порт на червоний, червоний на червоний. Він причепився до правого краю схилу, ховаючись з поля зору. Це було непросто. Мотузка, прив'язана до лівого затиску, боролася з ним. Крейсер почав повільно і круто повертати ліворуч. Через кілька хвилин Нік постає перед поглядами великого корабля, як плотва, що їде на пирозі на підставці біля вікна.


Він витяг Х'юго, простягнув лінію якомога вище і почав чекати, спостерігаючи. У той момент, коли здалася корма шхуни, він розрізав волосінь гострим лезом стилету.


Він ударився об воду і отримав один сильний удар по човні, що рухався, коли він плив вниз і виходив, завдаючи потужних ударів потужними руками і ножицями ножиці, як ніколи раніше. Він волав до свого чудового тіла з напруженою силою. Вниз і назовні, геть від пропелерів м'ясорубки, що рухаються до вас - посмоктують вас - тягнуться до вас.


Він проклинав свою дурість за носіння одягу, навіть якщо він захищав його від деяких ударів хвиль. Він боровся з вагою своїх рук і пристроїв Стюарта, які були громом двигунів і ревом, рідким гуркотом пропелерів, що ударяли по його барабанних перетинках, ніби зламати їх. Вода раптом здалася клеєм – утримувала його, боролася з ним. Він відчув тягу вгору і тягу, коли гвинти човна потяглися до великих ковток води і мимоволі взяли його разом з рідиною, як мурашка, засмоктана в дробарки сміттєпроводу. Він боровся, завдаючи ударів по воді короткими уривчастими рухами, використовуючи всі навички - оперти руки на випади вперед, не витрачаючи енергії на гребки хвостом. Його руки хворіли від потужності та швидкості його ударів.


Тиск змінився. Гуркіт пролунав повз нього, невидимий у темних глибинах. Натомість підводний потік раптово відкинув його вбік, відштовхуючи гвинти були в нього позаду!


Він випростався і поплив угору. Навіть його треновані могутні легені були виснажені від напруги. Він обережно виплив. З подякою зітхнув. Шхуна була замаскована крейсером, і він був упевнений, що всі на обох кораблях повинні дивитися один на одного, а не на потік темряви на поверхні, який повільно рухався до носа шхуни, тримаючись далеко від світла. .


Більше судно вимкнуло двигуни, щоб зупинитися. Він вирішив, що це частина гуркоту, яку він чув. Тепер крейсер розвернувся, м'яко торкнувся. Він чув розмови китайською. Люди перелазили з меншого корабля на більший. Очевидно, вони збиралися якийсь час лежати у дрейфі. Добре! Вони могли б залишити його беззахисним, який чудово вміє плисти додому, але почуваючи себе зовсім дурним.


Нік проплив широкою петлею, поки не опинився на носі до великої шхуни, потім пірнув під воду і поплив до неї, прислухаючись до гуркоту її великих двигунів. Він мав би проблеми, якби вона раптово рушила вперед, але він розраховував на вітання, розмови, можливо, навіть на час зустрічі з обома кораблями для розмов чи… що? Він мав дізнатися що.


На шхуні не було брезенту. Вона використала допоміжні засоби. Його швидкі погляди помітили на ній лише чотирьох або п'яти чоловіків, яких було б достатньо, щоб упоратися з нею в крайньому випадку, але на борту в неї могла бути невелика армія.


Він зазирнув у її лівий борт. Крейсер був під охороною. У тьмяному світлі палуби шхуни людина, схожа на матроса, розвалювалася на низькому металевому поручні і дивилася на менше судно.


Нік безшумно обігнув ніс правого борту в пошуках якірного троса, що заблукав. Нічого. Він відступив на кілька ярдів і подивився на такелаж та ланцюги бушприту. Вони були високо над ним. Він більше не міг дістатись до них, тоді як тарган, що плаває у ванні, міг дістатися до насадки для душу. Він проплив правим бортом, минув її найширший кут і не знайшов нічого, крім гладкого, доглянутого корпусу. Він пішов далі на корму - і, як він вирішив, отримав найбільшу перерву за вечір. У ярді над його головою, акуратно прив'язаною до шхуни стропами, були зачеплені алюмінієві сходи. Тип використовується для багатьох цілей – стикування, захід у невеликі човни, плавання, риболовля. Очевидно, корабель стояв у доці або на якірній стоянці в бухті, і вони не вважали за необхідне захищати його для виходу в море. Це вказувало на те, що зустрічі крейсера та шхуни могли бути найчастішим явищем.


Він пірнув, схопився, як морська свиня з аква-шоу, що стрибає за рибою, схопився за сходи і піднявся нагору, прилягаючи до борту корабля, щоб хоч частина води стікала з його змоклого одягу.


Здавалося, всі спустилися вниз, крім матроса з іншого боку. Нік підвівся на борт. Він хлюпав, як мокре вітрило, і проливав воду з обох ніг. З жалем він зняв куртку та штани, переклав гаманець і кілька речей у кишені своїх спеціальних шортів і кинув одяг у море, застебнувши його в темну кулю.


Стоячи, як сучасний Тарзан, у сорочці, шортах та шкарпетках, з наплічною кобурою та тонким ножем, прив'язаним до передпліччя, він почував себе незахищенішим – але якимось чином вільним. Він прокрався на корму палубою до кабіни. Поруч із портом, який був замкнений відкритим, але з екраном і драпіруванням, що загороджували його огляд, він чув голоси. Англійська, китайська та німецька! Він зміг вловити лише кілька слів із багатомовної розмови. Він розрізав екран і дуже обережно відкинув фіранку вістрям голки Х'юго.


У великій головній каюті або салоні за столом, накритим склянками, пляшками та чашками, сиділи Акіто, Ганс Гейст, скручене тіло з сивим волоссям, перев'язаним обличчям і худорлявий китаєць. Нік вивчав китайську мову. Це був його перший дійсно гарний погляд на нього. Був проблиск у Меріленді, коли Гейст назвав його Чіком, і в Пенсільванії. У цієї людини були насторожені очі, він сидів упевнено, як людина, яка думала, що зможе впоратися з тим, що сталося.


Нік слухав дивну балаканину, поки Гейст не сказав: «… дівчинки – боягузливі немовлята. Не може бути зв'язку між англійцем Вільямсом та дурними записками. Я говорю, що ми продовжуємо наш план».


"Я бачив Вільямса", - задумливо сказав Акіто. «Він нагадав мені когось іншого. Але кого?


Чоловік із забинтованим обличчям говорив із гортанним акцентом. Що скажеш, Сунг? Ти покупець. Найбільше у виграші чи у програші, бо тобі потрібна нафта».


Худий китаєць коротко посміхнувся. «Не вірте, що ми відчайдушно потребуємо нафти. Світові ринки перенасичені нею. Через три місяці ми платитимемо менше ніж сімдесят доларів за барель у Перській затоці. Що, до речі, дає імперіалістам прибуток у п'ятдесят доларів. . Тільки одна з них закачує три мільйони барелів на день. Ви можете прогнозувати надлишки».


"Ми знаємо картину світу", - м'яко сказав перев'язаний чоловік. «Питання у тому, чи хочете ви зараз нафти?».


"Так."


«Тоді буде потрібна співпраця лише однієї людини. Ми його братимемо."


"Я сподіваюся на це", - відповів Чік Сун. «Ваш план досягнення співпраці за допомогою страху, сили та перелюбу поки що не спрацював».


«Я був тут набагато довше, ніж ти, мій друже. Я бачив, що змушує чоловіків рухатись… чи не рухатися».


"Я визнаю, що ваш досвід величезний". У Ніка склалося враження, що Сунг мав великі сумніви; як хороший захисник, він грав би свою роль у п'єсі, але у нього були зв'язки в офісі, так що стережіться. "Коли ви чинитимете тиск?"


"Завтра", - сказав Гейст.


"Дуже добре. Ми повинні швидко дізнатися, ефективно це чи ні. Ми зустрінемося післязавтра у Шенандоа?»


"Хороша ідея. Ще чаю?" Гейст налив, виглядаючи як важкоатлет, спійманий на дівочій вечірці. Він сам пив віскі.


– подумав Нік. Сьогодні ви можете дізнатися про Windows більше, ніж про всі помилки та проблеми у світі. Телефоном більше ніхто нічого не розкриває.


Розмова набридла. Він дозволив драпіровці закриватися і проповз повз два ілюмінатори, що виходили в ту ж кімнату. Він підійшов до іншої, головної каюти, відкритої та закритої ширми та занавіски з ситцю. Через нього лунали дівочі голоси. Він розрізав екран і прорізав крихітний отвір у фіранці. Ой, подумав він, як неслухняно.


Цілком одягнені і манірні сиділи Рут Мото, Сузі Куонг і Енн Ве Лінг. На ліжку, зовсім оголені, сиділи Понг-Понг Лілі, Соня Раньєз та людина на ім'я Семмі.


Нік зазначив, що Семмі виглядав підтягнутим, без живота. Дівчатка були соковиті. Він оглянув палубу з двох сторін на мить, щоб приділити кілька секунд науковим спостереженням. Ух ти, Соня! Ви можете просто натиснути на камеру з будь-якого положення, і у вас буде розкладачка Playboy.


Те, що вона робила, не можна було передати до Playboy. Ви не можете використовувати його в будь-якому місці, за винятком сталевого осердя порнографії. Соня зосередила свою увагу на Семмі, який лежав з піднятими колінами та з задоволеним виразом обличчя, поки Понг-Понг спостерігав. Щоразу, коли Понг-Понг говорила Соні щось низьким тоном, який Нік не міг вловити, у Семмі з'являлася реакція за кілька секунд. Він від задоволення посміхався, стрибав, смикався, стогнав чи булькав.


"Навчальні заняття", - вирішив Нік. У роті стало трохи пересохло. Він проковтнув. Ух! Хто це вигадав? Він сказав собі, що не варто дивуватися. Справжньому знавцю завжди треба було десь навчатися. А Понг-Понг була чудовим учителем - вона зробила з Соні експерта.


"Ооо!" Семмі вигнув спину і видихнув від насолоди.


Понг-Понг усміхнулася йому, як наставник, що пишається своєю ученицею. Соня не підвела очей і не могла говорити. Вона була здібною ученицею.


Ніка насторожила балаканина китайців на палубі у бік корми. Він з жалем відвів погляд від фіранки. Ви завжди можете навчитися. Двоє матросів були на його боці корабля, досліджуючи воду довгим гачком. Нік пішов у простору кабіну. Чорт! Вони підняли млявий чорний пакунок. Його викинутий одяг! Зрештою, вага води їх не потопила. Один моряк узяв пакунок і зник у люку.


Він думав швидко. Вони можуть шукати. Матрос на палубі обмацував воду гаком, сподіваючись знайти ще одну знахідку. Нік перейшов і піднявся по гребнях грот-щогли. Шхуна була зашита багряним тросом. Опинившись над основною вантажівкою, він отримав значне укриття. Він згорнувся довкола стінки, як ящірка довкола стовбура дерева, і спостерігав.


Він діяв. Ханс Гейст та Чік Сун вийшли на палубу у супроводі п'яти моряків. Вони входили та виходили з люків. Вони обстежили кабіну, перевірили замок лазарета, зібралися на носі і пробили собі шлях до корми, як мисливці за кущами, що борються за дичину. Вони включили ліхтарі і обшукали воду навколо шхуни, потім довкола крейсера, а потім обшукали менше судно. Один чи двічі один із них глянув нагору, але, як і багато шукачів, вони не могли повірити, що їхній видобуток може піднятися.


Їхні коментарі пролунали в тихій ночі голосно та ясно. «Цей одяг був просто мотлохом… Командування 1 каже «ні»… що щодо цих спеціальних кишень?… Він сплив чи в нього був човен… у всякому разі, його зараз тут немає».


Незабаром Рут, Сюзі, Соня, Енн, Акіто, Семмі та Чік Сун сіли в крейсер і полетіли. Незабаром двигуни шхуни набрали обертів, вона розвернулась і рушила вниз затокою. Одна людина була на вахті біля штурвала, інша - на носі. Нік уважно подивився на моряка. Коли його голова опинилася над нактоузом, Нік спустився щуром, як поспішна мавпа. Коли чоловік підняв голову, Нік сказав: «Привіт», і вирубав його, перш ніж було здивовано.


Він мав спокусу викинути його за борт, щоб заощадити час і знизити ймовірність, але навіть рейтинг Killmaster не виправдав би цього. З Хьюго він перерізав два шматки волосіні, закріпив бранця і заткнув йому рота власною сорочкою.


Кермовий міг бачити чи відчувати щось не так. Нік зустрів його в поясі корабля, і за три хвилини він був пов'язаний, як і його помічник. Нік подумав про Понг-Понг. Все йде так добре, коли ти повністю навчений.


У машинному відділенні справи пішли негаразд. Він спустився залізними сходами, притиснув Вільгельміну до здивованого китайця, що стояв біля пульта управління, а потім з крихітної складської кімнати за ним вискочив ще один схопив його за шию.


Нік перевернув його, як родео-бронк, що підстрибує на легкому вершнику, але чоловік міцно тримався за руку з пістолетом. Нік отримав удар, який потрапив у череп, а не в шию, та інший механік натрапив на палубні плити, стискаючи великий залізний інструмент.


- заревіла Вільгельміна. Куля смертельно відскочила від сталевих пластин. Чоловік змахнув інструментом, і блискавичні рефлекси Ніка підставили під удар людини, яка чіплялася за неї. Він потрапив йому в плече, закричав і відпустив.


Нік парирував наступний удар і вдарив Вільгельміну по вухо зброєносця. За мить другий лежав на підлозі, де він і стогнав.


"Вітання!" Сходами пролунав крик голосом Ганса Гейста.


Нік підкинув Вільгельміну і випустив попередження у темний отвір. Він стрибнув у далекий кінець купе, поза досяжністю, і вивчив ситуацію. Там сім чи вісім осіб. Він відступив до панелі та вимкнув двигуни. Мовчання було миттєвим сюрпризом.


Він глянув на сходи. Я не можу піднятися, а вони не можуть спуститися, але мене можуть витягнути газом або навіть ганчірками, що горять. Вони щось придумають. Він поспішив через | комору каюту, знайшов водонепроникні двері і зачинив замок. Шхуна була побудована для невеликої команди та з внутрішніми переходами для поганої погоди. Якщо він рухався швидко, до того, як вони організувалися.


Він прокрався вперед і побачив кімнату, де бачив дівчаток і Семмі. Вона була порожня. Як тільки він увійшов до головного салону, Гейст зник у головному люку, зіштовхнувши перед собою фігуру перев'язаної людини. Юда? Борман?


Нік почав слідувати за ним, потім відстрибнув, коли з'явилося пістолетне дуло і сплюнула кулями красивими дерев'яними сходами. Вони порвали багато чудових виробів із дерева та лаку. Нік побіг назад до водонепроникних дверей. Ніхто не пішов. Він увійшов у машинне відділення і крикнув: "Привіт, там нагорі".


Стукнув пістолет Томмі, і машинне відділення перетворилося на тир, у якому зрикошетили кулі в сталевих сорочках, наче дріб у металевій вазі. Лежачи на передній стороні перешкоди, захищеної високим верхом на рівні палуби, він почув, як кілька куль потрапили до найближчої стіни. Одна впала на нього зі знайомим смертоносним вихором-р-р-р-р.


Хтось гукнув. Пістолет попереду та пістолет-кулемет біля люка машинного відділення перестали стріляти. Тиша. По корпусі витріщалася вода. Ноги стукали по палубах. Судно скрипіло і луною віддавалося десятками звуків, які видає кожен корабель під час руху в легкому морі. Він почув ще крики, глухі удари дерева та підкати. Він припустив, що вони поставили човен за борт, або катер із приводом, який був перекинутий через корму, або дорі на надбудові. Він знайшов ножівку, обірвані дроти двигуна.


Він досліджував свою в'язницю під палубою. Зважаючи на все, шхуна була побудована на голландській або балтійській верфі. Вона була добре складена. Метал був у метричних вимірах. Двигуни були німецькими дизелями. У морі, подумав він, вона поєднує в собі надійність рибальського катера Глостера з додатковою швидкістю та комфортом. Деякі з цих суден були спроектовані із завантажувальним люком біля складів та машинних відділень. Він досліджував мідель за водонепроникною перегородкою. Він знайшов дві маленькі каюти, які могли б обслуговувати двох матросів, і прямо на кормі від них він виявив вантажний люк збоку, чудово обладнаний та закріплений шістьма великими металевими собаками.


Він повернувся і замкнув люк машинного відділення. От і все. Він прокрався трапом у головний салон. З пістолета, поверненого в його напрямку, було зроблено два постріли. Він швидко повернувся до бокового люка, розстебнув замок і повільно відчинив металеві двері.


Якби вони помістили маленького дорі на цей бік або якби один із людей нагорі був інженером з головою на плечах, і вони вже повісили замок на бічний люк, це означало б, що він усе ще в пастці. Він визирнув. Нічого не було видно, окрім темно-пурпурової води і вогнів, що світяться зверху. Уся активність звучала з катера на кормі. Він бачив кінчик його керма. Вони його опустили.


Нік простягнув руку, схопився за планшир, потім за перила і зісковзнув на палубу, як мокасини з водою, що повз по колоди. Він прокрався на корму, Ганс Гейст допоміг Понг-Понг Лілі перелізти через борт і спуститися сходами. Він сказав комусь, кого Нік не міг бачити: "Відійди на п'ятдесят футів і зроби коло".


Нік відчував неохоче захоплення перед великим німцем. Він укривав свою подружку на випадок, якщо Нік відкриє кінгстони або вибухне шхуна. Він запитував, ким вони його вважали. Він заліз на рубку і розтягнувся між дорі та двома U-щітками.


Гейст повернувся по палубі, пройшовши за десять футів від Ніка. Він щось сказав тому, хто спостерігав за люком у машинному відділенні, а потім зник у напрямку головного люка.


У хлопця вистачало сміливості. Він спускався на корабель, щоб злякати порушника. Сюрприз!


Нік безшумно пішов босоніж на корму. Два китайські моряки, яких він прив'язав, тепер були розв'язані і дивилися на вихід, як коти в мишачу нору. Замість ризикувати новими ударами по стовбуру Вульгельміни, Нік вийняв з його отвору стилет. Ці двоє впали, як свинцеві солдатики, яких торкнулася дитяча рука.


Нік кинувся вперед, підійшов до чоловіка, котрий охороняв носову частину. Нік замовк, поки чоловік без звуку ліг на палубу під ударом стилету. Ця удача тривала недовго. Нік попередив себе – обережно пройшов на корму, оглядаючи кожен перехід та кут рубки. Вона була порожня. Інші троє чоловіків пробиралися через внутрішню частину корабля з Гейстом.


Нік зрозумів, що він не чув двигун запуску. Він визирнув через щоглу. Катер відійшов за тридцять футів від більшого корабля. Невисокий матрос лаявся і порався з мотором під наглядом Понг-Понг. Нік присів із стилетом в одній руці, а люгером - в іншій. У кого зараз був цей пістолет Томмі?


"Вітання!" - крикнув голос за ним. Ноги по-товариському гриміли.


Блам! Ревнув пістолет, і він був упевнений, що почув розчин кулі, коли він упав головою у воду. Він кинув стилет, повернув Вільгельміну в кобуру і поплив до катера. Він чув і відчував вибухи та рідкі сплески, коли кулі пронизували море над ним. Він відчував себе напрочуд безпечним і захищеним, коли він глибоко проплив, а потім піднявся вгору в пошуках дна маленького човна.


Він пропустив це, за оцінками, він був за п'ятдесят футів і сплив так само легко, як жаба, що виглядає з ставка. На тлі вогнів шхуни троє чоловіків стояли на кормі та шукали воду. Він дізнався Гейста за його величезним розміром. Матрос стояв на катері, дивлячись у бік більшого корабля. Потім він обернувся, вдивляючись у ніч, і його погляд зупинився на Ніку. Він потягнувся до своєї талії. Нік зрозумів, що не зможе дістатися човна, перш ніж ця людина зможе прострелити його чотири рази. Вільгельміна підійшла, вирівнялася – і моряк відлетів назад на звук пострілу. Пістолет Томмі дико писав. Нік пірнув і поставив човен між собою та людьми на шхуні.


Підплив до катера - і раптової смерті глянув прямо в обличчя. Понг Понг встромив невеликий автомат майже в зуби, схопившись за планшир, щоб підвестися. Вона бурмотіла і дико тягла пістолет обома руками. Він схопився за зброю, схибив і впав. Він дивився прямо в її прекрасне сердите обличчя.


«У мене є це, - подумав він, - вона миттєво знайде запобіжник або повинна знати достатньо, щоб звести його, якщо камера порожня.


Грукав пістолет-кулемет Томмі. Понг-понг завмерла, а потім звалилася на Ніка, завдавши йому ковзного удару, коли вона впала у воду. Ганс Гейст заревів: «Припини!» Настав потік німецьких лайок.


Ніч раптово стала дуже тихою.


Нік зісковзнув у воду, утримуючи катер між собою та шхуною. Ганс крикнув схвильовано, майже жалібно: "Понг-понг?"


Тиша. "Понг-понг!"


Нік підплив до носа катера, простяг руку і схопився за трос. Він закріпив шнур навколо своєї талії і повільно почав буксирувати катер, з усією своєю міццю ударяючи по його мертвій вазі. Він повільно повернувся до шхуни і пішов за ним, як заболочений равлик.


"Він буксирує катер", - крикнув Ганс. "Там…"


Нік пірнув на поверхню під стукіт пістолета, обережно піднявся назад, прихований пуском. Рушниця знову гуркотіла, гризла корму маленького човна, розбризкуючи воду по обидва боки Ніка.


Він відбуксував катер у ніч. Забрався всередину і ввімкнув свій пейджер - у надії - і за п'ять хвилин швидкої роботи завівся двигун.


Катер був повільним, розрахованим на важку роботу та бурхливе море, а не на швидкість. Нік затикав п'ять отворів, до яких міг дістатись, і іноді вискакував, коли в ній піднімалася вода. Коли він обігнув мис до річки Патапсько, зійшов ясний і яскравий світанок. Хоук, пілотуючий вертоліт Bell, досяг його, коли він прямував до пристані для яхт на пляжі Рів'єра. Вони обмінялися хвилями. Через сорок хвилин він віддав катер під опікою здивованого супроводжуючого і приєднався до Хоука, який приземлився на покинутій стоянці. Хоук сказав: "Це чудовий ранок для прогулянки на човні".


"Добре, я спитаю", - сказав Нік. "Як ви мене знайшли?"


Ви використовували останній звуковий сигнал Стюарта? Сигнал був чудовим».


«Так. Ця річ ефективна. Я вважаю, особливо у воді. Але ти не літаєш щоранку».


Хоук дістав дві міцні сигари та віддав одну Ніку. «Іноді ви зустрічаєте дуже розумного громадянина. Ви зустрічали одного. На ім'я Бойд. Колишній уорент-офіцер ВМФ. Він зателефонував у флот. ВМС зателефонували до ФБР. Вони подзвонили мені. Я подзвонив Бойду, і він описав Джеррі Демінга, нафтовика, який хотів док простір. Я подумав, що мені слід тебе пошукати, якщо ти хотів мене бачити.


"І Бойд згадав таємничий крейсер, який відпливає від пристані Чу Дай, га?"


«Ну так, – весело визнав Хоук. «Я не міг уявити, що ви втрачаєте шанс поплисти на ній».


«Це була якась подорож. Вони ще довго прибиратиму уламки. Ми вийшли…"


Він докладно описав події, які Хоук заправив в аеропорту Маунтін-Роуд, і вранці вони злетіли до ангарів AXE над Аннаполісом. Коли Нік закінчив говорити, Хоук запитав: Є ідеї, Ніколас?


«Я спробую одну. Китаю потрібно більше нафти. Вища якість і зараз. Зазвичай вони можуть купувати все, що хочуть, але це не те саме, що Сауди або хтось з інших готовий завантажити їх так само швидко, як вони відправлять танкери. Можливо це тонкий китайський ключ. Скажімо, він створив організацію у Вашингтоні, використовуючи таких людей, як Юда та Гейст, які є експертами у безжальному тиску. Вони мають дівчата для інформаційних агентів і для винагороди чоловіків, які йдуть на це. Якось звістка про каптур смерті обходиться, у чоловіка не так багато вибору. Веселощі та ігри чи швидка смерть, і вони не обманюють».


«Ви потрапили в ціль, Нік. Адаму Ріду із Saudico сказали, щоб він завантажував китайські танкери у затоці чи щось ще».


"У нас достатньо ваги, щоб це зупинити".


«Так, хоча деякі з арабів діють бунтівно. Як би там не було, ми називаємо повороти там. Але це не допомагає Адаму Ріду, коли йому кажуть продати чи померти».


"Він вражений?"


«Він вражений. Вони докладно пояснили. Він знає про Тайсона, і, хоча він не боягуз, ви не можете звинувачувати його за те, що він зчинив шум з приводу одягу, який вбиває майже як приклад».


"У нас достатньо, щоб наблизитися?"


Де Іуда? А Чік Сунг та Гейст? Вони скажуть йому, що навіть якщо люди, яких ми знаємо, зникнуть, інші зловлять його».


"Замовлення?" – м'яко спитав Нік.


Хоук говорив рівно хвилин п'ять.


Шофер AX висадив Джеррі Демінга, одягненого в запозичений комбінезон механіка, біля його квартири об одинадцятій. Він писав записки трьом дівчатам – а їх було чотири. І ще – а потім їх було троє. Перший комплект він відправив спеціальною доставкою, а другу – звичайною поштою. Білл Роде та Барні Манун мали забрати будь-яких двох дівчат, крім Рут, вдень та ввечері, залежно від можливості.


Нік повернувся і проспав вісім годин. Телефон розбудив його в сутінках. Він надів скремблера. Хок сказав: «У нас є Сюзі та Енн. Я сподіваюся, що вони мали можливість потурбувати один одного».


"Соня остання?"


«Ми не мали шансу на неї, але вона спостерігала. Добре, забери її завтра. Але жодних ознак Гейста, Сунга чи Юди. Шхуна повернулася до доку. Нібито належить тайванцю. Громадянин Великої Британії. Виїжджає до Європи. На наступному тижні."


"Продовжити, як було наказано?"


«Так. Хай щастить".


Нік написав ще одну записку – і ще одну. Він послав його Рут Мото.


Незадовго до полудня наступного дня він зателефонував їй, зв'язавшись із нею після того, як її перевели до офісу Акіто. Вона здавалася напруженою, коли відмовилася від його радісного запрошення на обід. «Я… жахливо зайнята, Джеррі. Будь ласка, подзвони мені ще раз».


«Це не все задоволення, – сказав він, – хоча з Вашингтона я найбільше хотів би з вами пообідати з вами. Я вирішив покинути роботу. Має бути спосіб заробляти гроші швидше та простіше. Ваш батько все ще зацікавлений? "


Настала пауза. Вона сказала: "Будь ласка, зачекайте". Коли вона повернулася до телефону, вона все ще виглядала стурбованою, майже переляканою. Він хоче тебе бачити. Через день чи два».


«Ну, у мене є кілька інших точок зору, Рут. Не забувай, я знаю, де взяти нафту. І як її купити Без обмежень, я мав відчуття, що він може бути зацікавлений».


Довга пауза. Зрештою вона повернулася. «У такому разі – можеш зустріти нас за коктейлем близько п'яти?»


«Я шукаю роботу, люба. Зустрінемось у будь-який час і в будь-якому місці».


"У Ремарко. Знаєш?"


"Звісно. Я буду там".


Коли Нік, життєрадісний у сірій акулячій шкурі італійського крою та краватці гвардійця, зустрів Рут у Ремарко, вона була одна. Вінчі, суворий партнер, який виступає в ролі зустрічаючого, відвів його до себе в один з безлічі маленьких альков цього прихованого, популярного побачення. Вона виглядала стривоженою.


Нік широко посміхнувся, підійшов до неї та обійняв. Вона була твердою. «Привіт, Руті. Я сумував за тобою. Чи готові до нових пригод сьогодні ввечері?»


Він відчув, як вона здригнулася. «Привіт… Джеррі. Радий тебе бачити". Вона зробила ковток води. "Ні я втомилась."


«О-о…» Він підняв палець. "Я знаю ліки". Він поговорив із офіціантом. «Два мартіні. Звичайний. Те, як їх винайшов містер Мартіні».


Рут витягла сигарету. Нік витяг одну з пачки і запалив світло. «Тато не зміг. У нас… у нас виникла важлива справа».


"Проблеми?"


«Так. Несподівано».


Він глянув на неї. Вона була чудовою стравою! Солодощі королівського розміру, імпортовані з Норвегії, та матеріали, виготовлені вручну у Японії. Він посміхнувся. Вона глянула на нього. "Яка?"


"Я просто подумав, яка ти красива". Він говорив повільно та м'яко. «Останнім часом я спостерігав за дівчатами – щоб побачити, чи є хоч одна з твоїм чудовим тілом та екзотичним забарвленням. Ні. Жодна. Ти знаєш, що можеш бути будь-ким,


Я вірю. Модель. Актриса кіно чи телебачення. Ви дійсно виглядаєте так, як може виглядати найкраща жінка у світі. Найкраще зі Сходу та Заходу».


Вона трохи почервоніла. Він подумав: «Немає нічого кращого за низку теплих компліментів, щоб відволікти жінку від неприємностей».


"Дякую. Ти сам справжній чоловік, Джеррі. Батьку справді цікаво. Він хоче, щоб ти прийшов до нього завтра».


"Ой." Нік виглядав дуже розчарованим.


«Не дивися так сумно. Думаю, у нього справді є ідея для тебе».


"Готовий посперечатися, що вона є", - розмірковував Нік. Цікаво, чи справді він її батько. І чи здогадався він щось про Джеррі Демінг?


Прибули мартіні. Нік продовжив ніжну розмову, повну щирого лестощів і великих можливостей для Рут. Він замовив ще два келихи. Потім ще два. Вона запротестувала – але випила. Її скутість відступила. Вона сміялася з його жартів. Час минав, і вони вибрали пару чудових клубних стейків Ремарко. У них був бренді та кава. Вони танцювали. Розкладаючи гарне тіло на підлозі, Нік подумав: «Я не знаю, як вона зараз почувається, але мій настрій покращився. Він притягнув її до себе. Вона розслаблена. Очі простежили за ними. З них вийшла яскрава пара.


Нік глянув на годинник. 9:52. Тепер, подумав він, є кілька способів цього впоратися. Якщо я зроблю це так, як мені сподобається, то більшість Яструбів зрозуміє це і зробить один із своїх уїдливих коментарів. Довгий теплий бік Рут був притиснутий до нього, тонкі пальці її під столом креслили хвилюючі візерунки на долоні. Мій шлях, вирішив він. Яструбу все одно подобається дражнити мене


Вони увійшли до квартири «Джеррі Демінга» о 10:46. Пили віскі і дивилися на вогні річки, поки музика Біллі Фера забезпечувала тло. Він сказав їй, як легко він може закохатися в дівчину, таку прекрасну, таку екзотичну, таку інтригуючу. Грайливість переросла в пристрасть, і він зазначив, що була вже опівночі, коли він повісив її сукню та свій костюм, «щоб вони залишалися охайними».


Її здатність кохатися наелектризувала його. Назвіть це зняттям напруги, віддайте належне мартіні, пам'ятайте, що вона була ретельно навчена зачаровувати чоловіків – це все ще було найбільшим. Він сказав їй про це о 2 годині ночі.


Її губи були вологими біля його вуха, її дихання було багатим, гарячим поєднанням солодкої пристрасті, алкоголю та м'ясистого афродизіакального жіночого запаху. Вона відповіла: «Дякую, любий. Ти робиш мене дуже щасливим. І – тобі ще не все це сподобалося. Я знаю набагато більше», - вона посміхнулася, - «чудово дивних речей».


"Ось що мене засмучує", - відповів він. «Я справді знайшов тебе і не побачу тебе кілька тижнів. Можливо, місяцями».


"Яка?" Вона підняла обличчя, шкіра засяяла вологим, гарячим, рум'яним блиском у світлі тьмяної лампи. "Куди ти йдеш? Ти завтра побачишся з татом».


Ні. Я не хотів тобі казати. Я їду в Нью-Йорк о десятій. Сяду на літак до Лондона, а потім, мабуть, до Ер-Ріяду».


"Нафтовий бізнес?"


«Так. Це те, про що я хотів поговорити з Акіто, але, гадаю, зараз про це немає. Коли вони тоді тиснули на мене, Saudico і японська концесія - ви знайомі з цією угодою - не отримали всього цього. Саудівська Аравія втричі більша за Техас, із запасами, можливо, 170 мільярдів барелів. Пливе нафтою. Великі колеса блокують Фейсала, але є п'ять тисяч принців. Я маю зв'язки. Я знаю, де витягти кілька мільйонів барелів на місяць. Прибуток ним кажуть - три мільйони доларів. Третина мені. Я не можу пропустити цю угоду…»


Блискучі чорні очі широко розкрилися проти його власних. "Ти не сказав мені всього цього".


"Ви не питали".


«Можливо… може, тато міг би укласти з тобою кращу угоду, ніж та, на яку ти збираєшся. Він хоче нафти».


Він може купити все, що захоче, на японській концесії. Якщо тільки - він не продасться червоним?


Вона повільно кивнула головою. "Ви не заперечуєте?"


Він посміявся. «Чому? Усі так роблять».


"Можу я подзвонити татові?"


«Давай. Я хотів би залишити це в сім'ї, люба». Він поцілував її. Минуло три хвилини. До біса каптур смерті і його роботу - було б набагато веселіше просто - він обережно відключився. «Зроби дзвінок. У нас мало часу".


Він одягнувся, його гостра чутка вловила її бік розмови. Вона розповіла татові все про чудові зв'язки Джеррі Демінга і ті мільйони. Нік поклав дві пляшки гарного віскі у шкіряний мішок.


Через годину вона повела його по провулку неподалік Роквілла. Вогні горіли у промислово-торгівельній будівлі середніх розмірів. Вивіска над входом гласила: «МАРВІН ІМПОРТ-ЕКСПОРТ». Спускаючись коридором, Нік побачив ще одну маленьку вивіску, яка була дуже ненав'язливою, - Уолтера У. Вінга, віце-президента компанії Confederation Oil. Він ніс шкіряну сумку.


Акіто чекав на них в особистому кабінеті. Він виглядав як перевтомлений бізнесмен, тепер маску частково знято. Нік думав, що знає чому. Після привітання та резюмування пояснень Рут Акіто сказав: «Я знаю, що часу небагато, але, можливо, я зможу зробити вашу поїздку на Близький Схід непотрібною. Ми маємо танкери. Ми заплатимо вам сімдесят чотири долари за барель. за все, що можна завантажити щонайменше за рік”.


"Готівка?"


"Звичайно. Будь-яка валюта.


Будь-який спліт або аранжування за вашим бажанням. Ви бачите, що я пропоную, містере Демінг. Ви повністю контролюєте свій прибуток. І таким чином вашу долю».


Нік взяв сумку з віскі, поставив дві пляшки на стіл. Акіто широко посміхнувся. "Ми скріпимо угоду випивкою, га?"


Нік відкинувся назад, розстебнув пальто. "Якщо ви все ще не хочете ще раз спробувати Адама Ріда".


Жорстке, сухе обличчя Акіто завмерло. Він був схожий на Будди нижче нуля.


Рут ахнула, з жахом дивилася на Ніка, повернулася до Акіто. «Клянуся, я не знала…»


Акіто мовчав, грюкнувши її рукою. Так це були ви. У Пенсільванії. На човні. Записки для дівчаток».


"Це був я. Не рухай цією рукою знову по твоїх ніг. Залишайся абсолютно нерухомим. Я можу страчувати тебе в одну мить. І твоя дочка може зазнати травми. До речі, вона твоя дочка?


Ні. Дівчатка… учасниці».


«Завербовані для довгострокового плану. Я можу поручитися за їхнє навчання».


«Не шкодуй їх. Там, звідки вони прийшли, вони, мабуть, ніколи не їли повноцінно. Ми дали їм…»


Вільгельміна з'явилася, клацнувши зап'ястям Ніка, Акіто замовк. Заморожене обличчя не змінилося. Нік сказав: «Як ви кажете, я припускаю, що ви натиснули кнопку під ногою. Сподіваюся, це для Сунга, Гейста та інших. Я також хочу їх».


«Ви бажаєте їх. Ви сказали страчувати. Хто ви?"


Як ви вже здогадалися. №3 із AX. Один із трьох убивць».


"Варвар".


«Як удар мечем по шиї безпорадного бранця?»


Риси обличчя Акіто вперше потьмяніли. Двері відкрилися. Чік Сунг був на крок у кімнату, дивлячись на Акіто, перш ніж побачив Люгер. Він упав уперед із швидкою грацією знавця дзюдо, коли руки Акіто зникли з-під очей під столом.


Нік помістив першу кулю в те місце, куди був націлений "Люгер" - трохи нижче трикутника білої носової хустки в нагрудній кишені Акіто. Його другий постріл спіймав Сунга в повітрі, за чотири фути від дула. У китайця в руці було піднято синій револьвер, коли постріл Вільгельміни потрапив йому прямо в серце. Коли він упав, його голова вдарилася об ногу Ніка. Він перекотився на спину. Нік взяв револьвер і відштовхнув Акіто від столу.


Тіло літнього чоловіка впало зі стільця боком. Нік зазначив, що тут більше немає загрози, але ви залишилися живими, не приймаючи нічого як належне. Рут кричала пронизливим гуркотом скла, який у маленькій кімнаті різав барабанні перетинки, мов холодний ніж. Вона вибігла за двері, все ще кричачи.


Він схопив зі столу дві пляшки віскі з вибухівкою і пішов за нею. Вона побігла коридором до задньої частини будівлі і потрапила до складської частини, за якою знаходився Нік за дванадцять футів.


«Стій», - проревів він. Вона побігла коридором між складеними один на одного коробками. Він уклав Вільгельміну в кобуру і схопив її, коли вона вирвалася на відкритий простір. Голий до пояса чоловік зістрибнув із задньої частини автопоїзда. Чоловік крикнув: Що...? як троє зіткнулися.


То був Ханс Гейст, і його розум і тіло швидко відреагували. Він відштовхнув Рут і вдарив Ніка кулаком у груди. Людина з AX не змогла уникнути нищівного вітання - його інерція привела його прямо в нього. Пляшки зі скотчем лопнули об бетон під дощем зі скла та рідини.


"Не палити", - сказав Нік, розмахуючи пістолетом Гейста знизу вгору, а потім впав на підлогу, коли здоровань розкрив руки і зімкнув їх навколо себе. Нік знав, що означає здивувати ведмедя гризлі. Він був розчавлений, розчавлений і розбитий на цемент. Він не міг зв'язатися з Вільгельміною чи Х'юго. Гейст був поряд. Нік повернувся, щоб відбити удар коліном по його яйцях. Вдарився черепом по обличчю, коли відчув, як зуби кусають його за шию. Цей хлопець грав чесно.


Вони скатали скло та віскі, перетворивши їх на жирнішу коричневу субстанцію, яка покрила підлогу. Нік штовхнув себе в ліктях, розправив груди і плечі і, нарешті, зчепив руки разом і вистрілив із них - штовхаючи, цікавлячи, рухаючи всіма сухожиллями та м'язами і розкриваючи всю міць своєї величезної сили.


Гейст був могутньою людиною, але коли м'язи тулуба та плечей б'ються проти сили рук, змагання не виникає. Його руки злетіли, а зчеплені руки Ніка злетіли вгору. Перш ніж він зміг закрити їх знову, блискавичні рефлекси Ніка вирішили проблему. Він зрізав боком залізного кулака Адамове яблуко Гейста - чистий удар, що ледь торкнувся підборіддя чоловіка. Гейст звалився.


Нік швидко обшукав решту невеликого складу, виявив, що він порожній, і обережно підійшов до офісної частини. Рут зникла - він сподівався, що вона не дістане пістолет з-під столу Акіто і не спробує. Його гостра чутка вловила рух за дверима коридору. Семмі увійшов у велику кімнату у супроводі автомата середнього розміру із затиснутою в куточку рота сигаретою. Нік запитував, чи був він рабом нікотину чи дивився старі гангстерські фільми по телевізору. Семмі пішов коридором з коробками, схилився над стогнучим Гейстом серед розбитого скла і вони віскі.


Залишаючись так далеко, як міг, у коридорі Нік м'яко покликав:


«Семмі. Кинь автомат, чи ти мертвий».


Семмі цього не зробив. Семмі дико вистрілив з автоматичного пістолета і впустив сигарету в коричневу масу на підлозі, і Семмі помер. Нік відступив на двадцять футів уздовж картонних коробок, віднесений силою вибуху, тримаючись за рота, щоб захистити барабанні перетинки. Склад перетворився на масу коричневого диму.


Нік на мить похитнувся, проходячи коридором офісу. Ух! Цей Стюарт! У голові дзвеніло. Він не був дуже приголомшений, щоб ретельно перевіряти кожну кімнату на шляху до офісу Акіто. Він обережно увійшов до неї, Вільгельміна зосередила увагу на Рут, яка сиділа за столом, обидві її руки були на очах і були порожні. Вона плакала.


Навіть із потрясінням і жахом, що розмазують її сміливі риси обличчя, зі сльозами, що течуть по її щоках, тремтять і задихаються, ніби її може вирвати будь-якої миті - Нік подумав: «Вона все ще найкрасивіша жінка, яку я коли-небудь бачив .


Він сказав: «Розслабся, Рут. У жодному разі він не був твоїм батьком. І це не кінець світу».


Вона задихнулася. Її голова люто закивала. Їй не вистачало повітря. «Плювати. Ми… ти…»


Її голова впала на тверде дерево, а потім нахилилася набік. Гарне тіло перетворилося на ляльку з м'якої тканини.


Нік нахилився вперед, принюхався і вилаявся. Ціанід, швидше за все. Він вклав Вільгельміну в кобуру і поклав руку на гладке гладке волосся. А потім там не було нічого.


Ми такі дурні. Всі ми. Він підняв слухавку та набрав номер Хоука.


Картер Нік


Амстердам


НІК КАРТЕР


Амстердам


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: Amsterdam


## Глава 1


Нік сподобалося стежити за Гельмі де Бур. Її зовнішній вигляд був стимулюючим. Вона справді привертала увагу, одна з «красунь». Всі погляди були прикуті до неї, коли вона проходила через міжнародний аеропорт Джона Ф. Кеннеді і продовжували слідувати за нею, доки вона прямувала до DC-9 авіакомпанії KLM. Нічого, крім захоплення її запалом, білим лляним костюмом і блискучим шкіряним портфелем.


Ідучи за нею, Нік почув, як чоловік, який мало не звернув шию, щоб побачити її коротку спідницю, пробурмотів: Хто це?


"Шведська кінозірка?" припустила бортпровідниця. Вона перевірила квиток Ніка. - Містер Норман Кент. Перший клас. Дякую.' Гельмі сіла саме там, де на неї чекав Нік. Тож він сів поруч із нею і трохи повозився з бортпровідницею, щоб це не видалося надто випадковим. Досягши свого місця, він обдарував Хелмі хлоп'ячою усмішкою. Для високого засмаглого молодика було цілком нормально радіти такому щастю. Він м'яко сказав: "Добрий день".


Посмішка м'яких рожевих губ була відповіддю. Її довгі тонкі пальці нервово переплелися. З того моменту, як він стежив за нею (коли вона вийшла з будинку Менсона), вона була напружена, стривожена, але й не насторожена. «Нерви, – подумав Нік.


Він сунув свою валізу «Марк Крос» під сидіння і сів - дуже легка і дуже акуратна для такої високої людини, не натрапивши на дівчину.


Вона показала йому три чверті свого соковитого блискучого волосся кольору бамбука, вдавши, що її цікавить вигляд в ілюмінаторі. Він мав особливе чуття на такі настрої - вона не була ворожою, а просто переповнювалася занепокоєнням.


Місця були зайняті. Двері зачинилися з м'яким алюмінієвим стукотом. Гучномовці заговорили трьома мовами. Нік спритно пристебнув ремінь безпеки, не заважаючи дівчині. Вона трохи повозилася зі своїм. Реактивні двигуни загрозливо завили. Великий літак затремтів, шкутильгаючи до злітно-посадкової смуги, і злісно крекнув, поки екіпаж переглядав список перевірок безпеки.


Костяшки Хелмі на підлокітниках були білими. Вона повільно повернула голову: блакитні, ясні злякані очі з'явилися поруч із широко відкритими сіро-сталевими очима Ніка. Він побачив кремову шкіру, почервонілі губи, недовіру та страх.


Він посміхнувся, знаючи, наскільки безневинним він може виглядати. "Справді", - сказав він. «Я не завдаю тобі шкоди. Звичайно, я міг би почекати, поки подадуть напої - це звичайний час, щоб звернутися до вас. Але я бачу за вашими руками, що вам не дуже зручно». Тонкі пальці розслабилися і винно з'єдналися, коли вона міцно зчепила руки.


"Це ваш перший політ?"


'Ні ні. Я в порядку, але дякую. Вона додала ніжну милу посмішку.


Все ще м'яким, обнадійливим тоном духівника, Нік продовжив: «Хотів би я знати тебе досить добре, щоб потримати твої руки…» Блакитні очі розширилися – попереджуючий іскоркою. '... щоб заспокоїти тебе. Але і для мого власного задоволення. Мама казала мені не робити цього, поки тебе не уявлять. Мама дуже любила етикет. У Бостоні ми зазвичай дуже точні в цьому.


Блакитні відблиски зникли. Вона слухала. Тепер виникла тінь інтересу. Нік зітхнув і сумно похитав головою. «Потім тато впав за борт під час перегонів клубу парусного спорту Кохассет. Близько фінішу. Прямо перед клубом».


Ідеальні брови зійшлися над стривоженими очима – тепер вони виглядали трохи менш тривожними. Але це також можливо. Я маю записи; бачила ті перегони на човнах. Чи він був поранений? — спитала вона.


'О ні. Але тато людина вперта. Він усе ще тримав свою пляшку, коли виплив на поверхню, і спробував закинути її назад на борт».


Вона зареготала. Її руки розслабилися із цією посмішкою.


Пригнічений, Нік розсміявся разом із нею. "І він схибив".


Вона глибоко зітхнула і знову випустила повітря. Нік відчув запах солодкого молока, змішаного з джином та її інтригуючими духами. Він підняв плечі. «Ось чому я не можу тримати тебе за руку, доки нас не представлять. Мене звуть Норман Кент.


Її посмішка займала центральне місце у недільному випуску New York Times. «Мене звуть Гельмі де Бур. Більше не треба тримати мене за руку. Мені вже краще. У будь-якому разі, дякую, містере Кент. Ви психолог?


"Просто бізнесмен". Ревіли реактивні двигуни. Нік уявив, як чотири дроселі тепер повільно рухаються вперед, згадав складну процедуру до та під час зльоту, подумав про статистику – і відчув, що хапається за спинки сидінь. Костяшки пальців Хелмі знову побіліли.


"Є історія про двох чоловіків на подібному авіалайнері", - сказав він. «Людина повністю розслаблена і трохи дрімає. Він звичайний пасажир. Його нічого не турбує. Інший спітнів, схопився за крісло і намагається дихати, та не може. Ви знаєте хто це?


Літак трусився. Земля мчала повз вікно поряд з Хелмі. Живіт Ніка був притиснутий до його хребта. Вона глянула на нього. 'Я не знаю.'


«Ця людина – пілот».


Вона замислилася на мить, а потім вибухнула щасливим сміхом. У момент чудової близькості білява голова торкнулася його плеча. Літак нахилився, вдарився і відірвався від землі з повільним набором висоти, який, здавалося, на мить зупинився, а потім продовжився.


Вогні, що забороняють, погасли. Пасажири розстебнули ремені. "Містер Кент, - сказала Хелмі, - ви знаєте, що авіалайнер - це машина, яка теоретично не може літати?"


«Ні», - збрехав Нік. Він захоплювався її відповіддю. Він запитував, наскільки вона усвідомлювала, що потрапила в біду. "Давайте зробимо ковток коктейлю".


У Хелмі Нік знайшов чудову компанію. Вона пила коктейлі так, як містер Кент, і після трьох таких коктейлів її нервозність зникла. Вони їли смачну голландську їжу, розмовляли, читали та мріяли. Коли вони вимкнули лампи для читання і збиралися подрімати, як приклад дітей марнотратного суспільства загального добробуту, вона притулилася до нього головою і прошепотіла: «Тепер я хочу тримати тебе за руку».


Це був час взаємного тепла, період відновлення сил, дві години удавання, ніби світ не такий, який він є.


Що вона знала? – подумав Нік. І чи було те, що вона знала, причиною її первісної знервованості? Працюючи на Manson's, престижний ювелірний будинок, що постійно літає між офісами в Нью-Йорку та Амстердамі, AX був цілком упевнений, що багато з цих кур'єрів були частиною надзвичайно ефективного шпигунського пристрою. Дехто був ретельно оглянутий, але на них нічого не було виявлено. Як би відреагували нерви Хелмі, якби вона знала, що Нік Картер, N3 з AX, він Норман Кент, покупець алмазів для Bard Galleries, не зустрів її випадково?


Її тепла рука поколювала його. Чи була вона небезпечною? Агенту AX Хербу Вітлоку знадобилося кілька років, щоб зрештою визначити місцезнаходження "Менсон" як головний центр шпигунського апарату. Невдовзі його виловили з каналу Амстердама. Про це повідомили як про нещасний випадок. Херб постійно стверджував, що Manson's розробив таку надійну та просту систему, що фірма стала, по суті, брокером розвідки: посередником для професійного шпигуна. Херб купив фотокопії – за 2000 доларів – системи балістичної зброї ВМС США, на якій було показано схему нового геобалістичного комп'ютера.


Нік понюхав смачний запах Хелмі. У відповідь на пробурмотане запитання він сказав: «Я просто любитель алмазів. Напевно, буде сумнів».


«Коли людина так каже, вона будує один із найкращих захистів для бізнесу на світі. Ви знаєте правило чотирьох "К"?


«Колір, чистота, тріщини та карати. Мені потрібні зв'язки, а також поради з каньйонів, рідкісного каміння та надійних оптовиків. Ми маємо кілька багатих клієнтів, тому що ми дотримуємося дуже високих етичних норм. Ви можете помістити нашу торгівлю під найбільший мікроскоп, і вона виявиться надійною та бездоганною, коли ми так говоримо».


- Ну, я працюю на Менсона. Я дещо знаю про торгівлю». Вона говорила про ювелірний бізнес. Його чудова пам'ять пам'ятала все, що вона казала. Дід Нормана Кента був першим Ніком Картером, детективом, який запровадив багато нових методів у тому, що він називав правоохоронними органами. Передавач у келиху оливкового кольору для коктейлю Мартіні втішив би його, але не здивував. Він розробив телекс у кишеньковому годиннику. Ви вмикали його, притискаючи датчик у п'яті взуття до землі.


Ніколас Хантінгтон Картер III став третім номером в AX – «невідомій службі» Сполучених Штатів, настільки секретною, що ЦРУ злякалося, коли ця назва знову була згадана в газеті. Він був одним із чотирьох Killmasters з правом на вбивство, AX його беззастережно підтримував. Його могли звільнити, але не притягати до кримінальної відповідальності. Для когось це було досить обтяжливим тягарем, але Нік зберігав фізичну форму професійного спортсмена. Йому це подобалось.


Він багато думав про шпигунську мережу Менсона. Гарно вийшло. Діаграма наведення ракети PEAPOD з шістьма ядерними боєголовками, "продана" відомому шпигуну-аматору в Хантсвіллі, штат Алабама, досягла Москви через дев'ять днів. Агент AX купив її копію, і вона була ідеальною до дрібних деталей, повна на восьми сторінках. Це сталося, незважаючи на те, що 16 американських агентств були попереджені про необхідність спостерігати, контролювати та запобігати. Як тест на безпеку це був провал. Троє кур'єрів "Менсона", які подорожували туди й назад протягом цих дев'яти днів "за збігом", мали пройти ретельну перевірку, але нічого не було знайдено.


"Тепер про Хелмі", - сонно подумав він. Залучена чи невинна? А якщо вона причетна, як це відбувається?


"... весь алмазний ринок штучний", - сказала Хелмі. «Тож якщо їм доведеться пережити величезну знахідку, її неможливо контролювати. Тоді усі ціни різко впадуть».


Нік зітхнув. «Це саме те, що мене зараз лякає. Ви можете не тільки втратити обличчя в торгівлі, але й розоритися миттєво. Якщо ви багато вклали у діаманти, тоді пффф. Тоді те, за що ви заплатили мільйон, коштуватиме лише половину».


'Або третина. Одного разу ринок може впасти так далеко. Потім він падає все нижче і нижче, як це якось сталося зі сріблом».


"Я розумію, що купувати доведеться обережно".


"У вас є якісь уявлення?"


"Так, на кілька будинків".


"І для Менсонів теж?"


'Так.'


'Я так і думала. Насправді ми не є оптовиками, хоча, як і дедалі більші будинки, ми торгуємо великими партіями одночасно. Вам варто познайомитися з нашим директором – Філіпом ван дер Лааном. Він знає більше, ніж будь-хто за межами картелів».


- Він в Амстердамі?


'Так. Сьогодні так. Він практично їздить туди й назад між Амстердамом та Нью-Йорком».


«Просто уяви мене йому одного разу, Хелмі. Може ми ще зможемо вести бізнес. Крім того, я міг би використовувати вас як гіда, щоб трохи показати мені місто. Як щодо того, щоб приєднатися до мене сьогодні вдень? А потім пригощу вас обідом.


"Із задоволенням. Ви теж подумали про секс?


Нік моргнув. Це дивовижне зауваження на мить вивело його з рівноваги. Він не звик до цього. Його рефлекси мають бути на межі. «Ні, поки ти так не скажеш. Але спробувати все одно варто».


«Якщо все піде добре. Зі здоровим глуздом та досвідом».


«І, звісно, талантом. Це як гарний стейк чи пляшка гарного вина. Ви повинні з чогось почати. Після цього ви повинні переконатись, що не зіпсували його знову. А якщо не знаєш усього, запитай чи прочитай у книзі».


«Я думаю, що багато людей були б набагато щасливішими, якби були абсолютно відвертими один з одним. Я маю на увазі - ви можете розраховувати на хороший день або хорошу їжу, але, схоже, ви все ще не можете розраховувати на хороший секс у наші дні. Хоча сьогодні в Амстердамі все по-іншому. Чи може це бути через наш пуританський виховання або це все ще частина вікторіанського спадщини? Я не знаю.'


«Що ж, за останні кілька років ми стали трохи вільнішими один з одним. Я сам трохи люблю життя, і оскільки секс - це частина життя, мені це теж подобається. Так само, як ви любите кататися на лижах, голландське пиво чи офорт Пікассо». Слухаючи це, він люб'язно не зводив очей з неї, гадаючи, чи не жартує вона з ним. Її сяючі блакитні очі сяяли невинністю. Її гарне личко виглядало безневинним, як у ангела на різдвяній листівці.


Вона кивнула головою. «Я думала, що ти так думаєш. Ти чоловік. Багато хто з цих американців - тихі скупердяї. Вони їдять, відкидають склянку, збуджуються та пестять. О, і вони запитують, чому американських жінок так відштовхує секс. Під сексом я маю на увазі не лише стрибки у ліжку. Я маю на увазі добрі стосунки. Ви хороші друзі та можете розмовляти один з одним. Коли ви врешті-решт відчуєте необхідність зробити це певним чином, ви можете хоча б поговорити про це. Коли, нарешті, настане час, тоді принаймні у вас буде щось робити один з одним».


'Де ми зустрінемося?'


'Ой.' Вона вийняла з сумочки візитку будинку Менсона і щось написала на звороті. 'О третій годині. Я не повернуся додому після обіду. Як тільки ми приземлимось, я навідаю Пилипа ван дер Лаана. У вас є хтось, хто може вас зустріти?


'Ні.'


- Тоді ходімо зі мною. З ним можна розпочати з додаткових контактів. Він обов'язково допоможе вам. Це цікава людина. Дивися вже новий аеродром Схіпхол. Великий, чи не так?


Нік слухняно визирнув у вікно і погодився, що він великий і вражаючий.


Вдалині він побачив чотири великі злітно-посадкові смуги, диспетчерську вежу та будівлі висотою близько десяти поверхів. Ще одна людська пасовища для крилатих скакунів.


«Це на чотири метри нижче за рівень моря», - сказала Хелмі. «Тридцять два регулярні сервіси використовують його. Ви повинні побачити їхню інформаційну систему та Tapis roulant, роликові доріжки. Подивися туди, луки. Фермерів тут дуже турбує. Ну, не тільки фермерів. Вони називають цю доріжку там "бульдозером". Це через жахливий шум, який доводиться виносити всім цим людям». У своєму ентузіазмі, як оповідач, вона схилилася над ним. Її груди були твердими. Від її волосся пахло. «Ах, вибачте мені. Можливо, ви вже це знаєте. Ви колись були у новому Схіпхолі?


- Ні, летів лише старий Схіпхол. Багато років назад. Я вперше відхилився від свого звичайного маршруту через Лондон та Париж».


«Старий Схіпхол знаходиться за три кілометри. Сьогодні це вантажний аеропорт.


«Ти ідеальний гід, Хелмі. Я також зауважив, що ви дуже любите Голландію».


Вона стримано засміялася. «Містер ван дер Лаан каже, що я все ще такий упертий голландець. Мої батьки приїхали з Хілверсюма, що за тридцять кілометрів від Амстердама».


«Отже, ви знайшли потрібну роботу. Ту, яка дозволяє вам час від часу відвідувати свою стару батьківщину».


'Так. Це було не так складно, бо я вже знала мову».


"Ви задоволені цим?"


'Так.' Вона підвела голову, поки її прекрасні губи не досягли його вуха. «Ти був добрий до мене. Мені було недобре. Думаю, перевтомилася. Зараз почуваюся набагато краще. Якщо ви багато літаєте, ви страждаєте від різниці у часі. Іноді ми маємо два повні десятигодинні робочі дні, пов'язані разом. Я хотіла б, щоб ви познайомилися з Філом. Він може допомогти вам обійти багато пасток».


Це було мило. Мабуть, вона справді вірила в це. Нік поплескав її по руці. «Мені пощастило сидіти тут із вами. Ти дуже гарна, Хелмі. Ви це по-людськи. Чи я не так говорю? Ви також розумні. Це означає, що ви справді щось відчуваєте до людей. Це протилежно, наприклад, ученому, котрий обрав для своєї кар'єри лише ядерні бомби».


«Це найсолодший і найскладніший комплімент, який я колись отримувала, Норман. Думаю, нам треба йти зараз же».


Вони пройшли формальності та знайшли свій багаж. Хелмі підвела його до кремезного молодого чоловіка, який л «мерседес» на під'їзну доріжку перед будівлею. «Наше секретне паркування», - сказала Хелмі. "Привіт, Кобус".


«Здрастуйте, - сказав молодик. Він підійшов до них і взяв їх важкий багаж.


Потім сталося це. Несамовитий, різкий звук, який Нік занадто добре знав. Він штовхнув Хелмі на заднє сидіння машини. 'Що це було?' — спитала вона.


Якщо ви ніколи не чули тріск гримучої змії, шиплячий розрив артилерійського снаряда або мерзенний свист кулі, що пролітає повз, ви просто злякаєтеся з першого разу. Але якщо ви знаєте, що означає такий звук, ви відразу ж настороже і починаєте діяти. Куля щойно пройшла повз їхні голи. Нік не чув пострілу. Зброя була добре приглушена, можливо, з неавтоматичної зброї. Можливо, снайпер зараз перезаряджав зброю?


«Це була куля», - сказав він Хелмі та Кобусу. Мабуть, вони вже знали чи здогадалися. «Їдьте звідси. Зупиніться та зачекайте, поки я повернуся. У будь-якому разі, не залишайтеся тут».


Він повернувся і побіг до сірої кам'яної стіни будинку, що будувався. Він перестрибнув через перешкоду і піднявся сходами дві чи три сходинки за раз. Перед довгим будинком групи робітників займалися встановленням вікон. Вони навіть не подивилися на нього, коли він пірнув у дверний отвір у будівлю. Кімната була величезної, повної пилу, пахла вапном і бетоном, що затвердівало. Далеко праворуч двоє чоловіків працювали штукатурними кельмами біля стіни. "Не вони", - вирішив Нік. Їхні руки були білими від вологого пилу.


Великими легкими стрибками він збіг сходами. Поруч були чотири нерухомі ескалатори. Вбивці люблять високі порожні будинки. Може, вбивця його ще не побачив. Якби він побачив його, він би зараз утік. Отже шукаємо людину, що біжить. Поверхом вище щось упало з гуркотом. Коли Нік досяг кінця сходів - насправді це було два сходові прольоти, так як стеля першого поверху була дуже високою - каскад сірих цементних дощок провалився крізь тріщину в підлозі. Поруч стояли двоє чоловіків, жестикулюючи брудними руками і кричачи італійською. Далі, далеко, громіздка постать людини - кремезна, майже мавпа фігура - спустилася вниз і зникла з поля зору.


Нік бігцем підійшов до вікна перед будівлею. Він подивився на те місце, де було припарковано «мерседес». Він хотів би пошукати гільзу, але це не переважувало жодного втручання з боку будівельників чи поліції. Італійські муляри почали кричати у його бік. Він швидко втік сходами і побачив «мерседес» на під'їзній доріжці, де Кобус вдав, що на когось чекає.


Він заліз усередину і сказав блідій Хелмі: «Здається, я бачив його. Важкий, зігнутий тип». До губ у неї пригорнулася долоня. - Постріл у нас - мене - вас, правда? Я не знаю… "


Вона майже запанікувала. "Ніколи не знаєш напевно", - сказав він. «Можливо, це була куля, яка вилетіла з пневматичної гвинтівки. Хто хоче стріляти у вас зараз? »


Вона не відповіла. Через деякий час долоня знову опустилася. Нік поплескав її по руці. «Може, буде краще, якщо ти скажеш Кобусу забути про цей інцидент. Ви його досить добре знаєте?


'Так.' Вона щось сказала водієві голландською. Він знизав плечима, потім вказав на вертоліт, що низько летить. Це був новий російський гігант, який перевозив автобус на вантажній споруді, схожий на гігантські клешні краба.


"Ви можете сісти на автобус до міста", - сказала Хелмі. «У дві зміни. Один із центральних Нідерландів. Інший сервіс обслуговується самим KLM. Він коштує близько трьох гульденів, хоч у наші дні точно не скажеш.


Це голландська ощадливість? Вони вперті. Але я не думав, що вони можуть бути небезпечними.


«Може, це таки був постріл із пневматичної рушниці».


У нього не склалося враження, що вона сама цьому вірила. На її особливе прохання він подивився на Вонделпарк, де вони проїжджали. Вони поїхали у бік Дам через Віджелстраат та Рокін, центр міста. "Є щось, що відрізняє Амстердам від інших відомих мені міст", - подумав він.


- Розкажемо вашому босу про цю подію у Схіпхолі?


'Ну немає. Не робитимемо цього. Я побачу Пилипа в готелі «Краснопільський». Обов'язково спробуйте їх млинці. Засновник компанії запустив їх у 1865 році, і з того часу вони не зникали з меню. Сам він починав із невеликого кафе, а тепер це гігантський комплекс. Проте все одно дуже мило.


Він побачив, що вона знову взяла себе під контроль. Можливо, їй це знадобиться. Він був упевнений, що його прикриття не було розкрито – особливо зараз, так скоро. Вона б запитала, чи призначалася ця куля для неї.


Ко пообіцяв відвезти багаж Ніка до його готелю Die Port van Cleve, неподалік, десь на Nieuwe Zijds Voorburgwal, поряд з поштовим відділенням. Він також приніс до готелю туалетне приладдя Хелмі. Нік побачив, що шкіряний портфель вона зберігає при собі, вона ходила з ним навіть у туалет у літаку. Його зміст міг виявитися цікавим, але, можливо, він містив лише начерки чи зразки. Не варто було нічого перевіряти – поки що ні.


Гельмі провела його мальовничим Краснопільським готелем. Філіп Ван дер Лаан дуже полегшив собі завдання. Він снідав з іншим чоловіком у гарній окремій кімнаті, повній дерев'яних панелей. Хелмі поставила валізу поряд з Ван дер Лааном, вітаючи її. Потім вона представила Ніка. Містер Кент дуже цікавиться ювелірними виробами».


Чоловік став для офіційного вітання, рукостискання, поклонів та запрошення приєднатися до них за сніданком. Іншою людиною з Ван дер Лааною був Констан Драайєр. Van Manson's вимовлявся їм так, ніби для мене велика честь бути там.


Ван дер Лаан був середнього зросту, стрункий і міцний. У нього були гострі неспокійні карі очі. Хоча він виглядав спокійним, у ньому було щось неспокійне, надлишок енергії, який пояснювався бізнесом, або його власним снобізмом. На ньому був сірий оксамитовий костюм в італійському стилі, який був не надто сучасним; чорний жилет з маленькими плоскими гудзиками, схожими на золоті, червоно-чорну краватку та каблучку з біло-блакитним діамантом близько трьох карат - все виглядало абсолютно бездоганно.


Тернер був трохи меншим варіантом свого начальника, людиною, яка спочатку повинна набратися хоробрості для кожного наступного кроку, але в той же час досить розумна, щоб не суперечити своєму босу. На його жилеті були звичайні сірі гудзики, а його діамант важив приблизно один карат. Але його очі навчилися рухатися та записувати. Вони не мали нічого спільного з його посмішкою. Нік сказав, що із задоволенням із ними поговорить, і вони сіли.


"Ви працюєте на оптовика, містере Кент?" - Запитав ван дер Лаан. "Manson's іноді веде з ними справи".


'Ні. Я працюю у Bard Galleries».


"Г-н Кент каже, що майже нічого не знає про алмази", - сказала Хелмі.


Ван дер Лаан усміхнувся, його зуби акуратно склалися під каштановими вусами. «Так кажуть усі розумні покупці. Містер Кент може мати збільшувальне скло, і він знає, як ним користуватися. Ви зупинилися у цьому готелі?


'Ні. - У Die Port van Cleve, - відповів Нік.


«Гарний готель, – сказав Ван дер Лаан. Він вказав на офіціанта попереду і сказав лише «Сніданок». Потім він повернувся до Хелмі, і Нік помітив більше тепла, аніж режисер повинен виявляти до підлеглого.


"Ах, Хелмі, - подумав Нік, - ти отримала цю роботу в начебто солідної компанії". Але все ж таки це не страхування життя. "Вдала поїздка", - запитав її Ван дер Лаан.


«Дякую містеру Кенту, я маю на увазі Нормана. Чи можемо ми тут використовувати американські імена?


'Звісно.' - вигукнув Ван дер Лаан рішуче, більше ні про що не питаючи Драайєра. "Стурбований політ?"


'Ні. Трохи непокоїла погода. Ми сиділи поряд, і Норман мене трохи підбадьорив».


Карі очі Ван дер Лаана привітали Ніка з добрим смаком. У ньому не було ревнощів, тільки щось споглядальне. Нік вважав, що Ван дер Лаан стане директором будь-якої галузі. Він мав неспотворену щирість вродженого дипломата. Він вірив у свою нісенітницю.


«Вибачте, - сказав Ван дер Лаан. «Я мушу піти ненадовго».


Він повернувся за п'ять хвилин. Він був відсутній досить довго, щоб сходити в туалет - чи зайнятися чимось ще.


Сніданок складався з різноманітного хліба, гірки золотої олії, трьох видів сиру, шматочків ростбіфу, варених яєць, кави та пива. Ван дер Лаан дав Ніку короткий огляд алмазної торгівлі в Амстердамі, назвавши людей, з якими він міг би захотіти поговорити, а також згадав найцікавіші її аспекти. "...і якщо ти прийдеш завтра до мене в офіс, Норман, я покажу тобі, що у нас є".


Нік сказав, що неодмінно буде, потім подякував йому за сніданок, знизав руку і зник. Після того, як він пішов, Філіп ван дер Лаан закурив коротку запашну сигару. Він постукав у шкіряний портфель, який принесла Хелмі, і глянув на неї. "Ви не відкривали це в літаку?"


'Звичайно, ні.' Її тон був не зовсім спокійним.


"Ви залишали його наодинці з цим?"


"Філе, я знаю свою роботу".


Тобі не здалося дивним, що він сів поряд з тобою?


Її блискучі блакитні очі ще більше розширились. 'Чому? Ймовірно, у цьому літаку було більше торговців алмазами. Я могла зіткнутися з конкурентом замість передбачуваного покупця. Може, ти йому щось продаси».


Ван дер Лаан поплескав її по руці. "Не хвилюйся. Постійно перевіряй його. Якщо потрібно, зателефонуйте до банків Нью-Йорка».


Інший кивнув. У дуже спокійному обличчі Ван дер Лаана ховався сумнів. Він думав, що Хелмі перетворилася на небезпечну, налякану жінку, яка дуже багато знала. Тепер, у цей момент він не був такий впевнений. Спочатку він подумав, що «Норман Кент» поліцейський – тепер він сумнівався у своїй надто поспішній думці. Він подумав, чи правильно було зателефонувати до Полу. Тепер було надто пізно зупиняти його. Але принаймні Пол і його приятелі дізнаються правду про Кента.


Хелмі спохмурніла: «Ти справді думаєш, що, можливо…»


«Я так не думаю, дитино. Але, як ви кажете, ми могли б продати йому щось добре. Просто щоб перевірити його кредитоспроможність».


Нік перейшов греблю. Весняний вітерець був прекрасний. Він спробував трохи зорієнтуватися. Він дивився на мальовничу вулицю Калверстраат, де тротуаром без машин рухався щільний потік людей між будівлями, які виглядали такими ж чистими, як і самі люди. "Невже ці люди настільки чисті?" подумав Нік. Він здригнувся. Зараз не час турбуватися про це.


Він вирішив дійти до Кейзерсграхта - свого роду данина поваги Герберту Вітлоку, що потонув, а не п'яному. Герберт Уітлок був високопосадовцем уряду США, володів туристичним агентством і, ймовірно, того дня випив занадто багато джину. Напевно. Але Герберт Вітлок був агентом АХ і насправді не дуже любив алкоголь. Нік працював з ним двічі, і обидва розсміялися, коли Нік помітив: "Уявіть собі людину, яка змушує вас пити - для роботи". Херб перебував у Європі майже рік, шукаючи витоку, про який AX дізнався, коли почали просочуватися дані військової електроніки та аерокосмічної галузі. Херб дійшов літери М в архіві під час смерті. А друге ім'я було Менсоном.


Девід Хок на своєму командному пункті в AX висловився дуже просто. «Не поспішай, Ніколас. Якщо вам потрібна допомога, зверніться по допомогу. Ми більше не можемо собі дозволити такі жарти». На мить тонкі губи стиснулися над щелепою. "І якщо ви зможете, якщо ви наблизитеся до результатів, заручіться моєю допомогою".


Нік дійшов до Кейзерсграхта і пішов назад ділянкою Херенграхта. Повітря було гладким і шовковистим. "Ось він я", - подумав він. Вистріліть у мене ще раз. Стріляй, і якщо промахнешся, я принаймні візьму на себе ініціативу. Хіба це мало спортивно? Він зупинився помилуватися візком з квітами і з'їсти оселедець на розі Херенграхт-Палеїстрат. Високий безтурботний чоловік любив сонце. Нічого не трапилося. Він насупився і пішов назад до свого готелю.


У великому комфортному номері без цих безкорисливих шарів лаку і тих швидких, крихких, пластичних ефектів ультрасучасних готелів Нік розпакував свої речі. Його "Люгер" Вільгельміна проходила митне оформлення у нього під пахвою. Його не перевіряли. Крім того, у разі потреби він мав би документи на це. Хьюго, гострий як бритва стилет, потрапив у скриньку для листів як відкривачку для листів. Він роздягнувся до спідньої білизни і вирішив, що мало що зможе зробити, доки не зустріне Хелмі о третій годині. Він потренувався п'ятнадцять хвилин, а потім настав час.


У двері тихенько постукали. 'Вітання?' вигукнув Нік. 'Обслуговування номерів.'


Він відчинив двері. Товстий офіціант посміхався у своєму білому халаті, тримаючи в руках букет квітів та пляшку «Чотири троянди», частково заховану за білою серветкою. «Ласкаво просимо до Амстердама, сер. Із компліментом від керівництва».


Нік відступив на крок. Чоловік поніс квіти та бурбон до столика біля вікна. Брови Ніка злетіли. Вази нема? Немає підносу? «Гей…» Чоловік із глухим стукотом упустив пляшку. Вона не розбилася. Нік простежив за ним очима. Двері відчинилися і мало не збили його зі шкарпеток. У дверний отвір стрибнув чоловік – високий, масивний чоловік, схожий на човняра – боцмана. У руці він міцно тримав чорний пістолет. То була велика гармата. Він без тремтіння пішов за Ніком, що прикинувся спіткнувшись. Потім Нік випростався. Поменше чоловік увійшов слідом за м'язистим і зачинив двері. З боку офіціанта почувся різкий англійський голос: «Стривайте, містере Кент». Краєм ока Нік побачив, що серветка впала. Рука, яка тримала його, тримала пістолет, і це теж виглядало так, наче його тримав професіонал. Не рухаючись, на потрібній висоті, готовий до стрілянини. Нік зупинився.


Він сам мав один козир. У кишені трусів у нього була одна із смертоносних газових бомб – «П'єр». Він поволі опустив руку.


Людина, схожа на офіціанта, сказала: «Залиш це. Жодного руху». Чоловік здавався дуже рішучим. Нік застиг і сказав: «У мене всього кілька гульденів у моєму…»


'Замовкни.'


Остання людина, що увійшла через двері, була тепер позаду Ніка, і зараз він нічого не міг з цим поробити. Не під перехресним вогнем двох пістолетів, які, здавалося, опинились у дуже вмілих руках. Щось було обернуте навколо його зап'ястя, і його рука відсмикнулася. Потім була відведена інша рука – моряк обвивав шнуром. Шнур був натягнутий туго і на дотик нагадував нейлон. Чоловік, що зв'язав вузли, був або моряком, або ним був уже багато років. Один із сотні разів Ніколас Хантінгтон Картер III, №3 з AX, був пов'язаний і здавався майже безпорадним.


«Сядь тут», – сказав здоров'я.


Нік сів. Зважаючи на все, командували офіціант і товстун. Вони ретельно оглянули його речі. Вони в жодному разі були грабіжниками. Перевіривши кожну кишеню і кожний шв його двох костюмів, вони акуратно все повісили. Після десяти хвилин копіткої детективної роботи Товстун сів навпроти Ніка. У нього була маленька шия, не більше кількох товстих складок плоті між коміром і головою, але вони жодною мірою не були схожі на жир. Зброї не було. "Містер Норман Кент з Нью-Йорка", - сказав він. "Як давно ви знаєте Гельмі де Бур?"


'Нещодавно. Ми зустрілися сьогодні у літаку».


"Коли ти знову побачиш її?"


'Я не знаю.'


"Ось чому вона дала тобі це?" Товсті пальці підняли візитну картку, яку дала йому Хелмі, з її місцевою адресою.


«Ми побачимося кілька разів. Вона добрий гід».


"Ви тут, щоб вести справи з "Менсон?"


«Я тут, щоб вести справи з усіма, хто моїй компанії продає діаманти за розумною ціною. Хто ви? Поліція, злодії, шпигуни?


"Усього потрохи. Скажімо, мафія. Зрештою, не має значення».


'Чого ви хочете від мене?'


Костлявий чоловік показав туди, де на ліжку лежала Вільгельміна. «Досить дивний предмет для бізнесмена».


«Для того, хто може перевозити алмази на десятки тисяч доларів? Я люблю цю зброю.'


"Проти закону."


«Я обережний».


"Що ви знаєте про єнісейських кулінанів?"


"О, у мене вони є".


Якби він сказав, що прилетів з іншої планети, вони не стрибнули б вище. М'язистий чоловік випростався. "Офіціант" крикнув: "Так?" і матрос, який зв'язав вузли, опустив рота на два дюйми.


Великий сказав: У тебе вони є? Вже? Правда?


'У Гранд Готелі Краснопільський. Ви не можете дістатися до них». Костлявий чоловік дістав з кишені пачку і простяг решті маленькою сигаретою. Здавалося, він теж збирався запропонувати і Ніку, але передумав. Вони встали. 'Що ти збираєшся з цим робити?'


«Звичайно, взяти із собою до Сполучених Штатів».


- Але... але ти не можеш. Митниця – ах! У тебе є план. Все вже зроблено.


"Все вже налаштовано", - серйозно відповів Нік.


Великий чоловік виглядав обуреним. «Вони всі ідіоти, – подумав Нік. Або я справді божевільний. Але ідіоти вони чи ні, але свою справу знають. Він ненав'язливо потягнув шнур за спиною, але зовсім не зрушив з місця.


Товстун випустив темно-синю хмару диму з стиснутих губ до стелі. - Ви сказали, що ми не можемо їх одержати? А ти? Де квитанція. Доведення?'


'У мене немає. Містер Шталь влаштував це для мене». Багато років тому Шталь керував Червонопільським готелем. Нік сподівався, що він все ще там.


Божевільний, що прикинувся офіціантом, раптово сказав: «Я думаю, він бреше. Давай закриємо йому рота та підпалимо йому пальці ніг, а потім подивимося, що він скаже».


«Ні, – сказав товстун. «Він уже був у „Краснопільському”. Разом із Гельмі. Я бачив його. Це буде приємним пером у нашій дупі. А тепер… - він підійшов до Ніка, - містере Кент, ви збираєтеся одягнутися зараз, і ми всі акуратно доставимо цих Куллінанів. Вчотирьох. Ти великий хлопчик і, може, хочеш бути героєм свого суспільства. Але якщо ви не зробите це, ви будете мертві у цій маленькій країні. Ми не хочемо такого безладдя. Можливо, тепер ви переконалися. Якщо ні, подумай, що я тобі щойно сказав».


Він повернувся до стіни кімнати і вказав на офіціанта та іншого. Вони не принесли Ніку задоволення знову дістати зброю. Матрос розв'язав вузол на спині Ніка і зняв з його зап'ястя ріжучі шнури. Кров поскубувала. Костлявий сказав: «Одягайся. Люгер не заряджений. Рухайся обережно».


Нік обережно рушив. Він потягся до сорочки, що висіла на спинці стільця, потім ударив долонею по адамовому яблуку офіціанта. Це був несподіваний напад, якби член китайської бригади настільного тенісу намагався завдати удару ліворуч по кульці приблизно за п'ять футів від столу. Нік зробив крок уперед, підстрибнув і вдарив - і людина ледве змогла поворухнутися, як Нік торкнувся його шиї.


Перед падаючим чоловіком Нік розвернувся і схопив товстуна за руку, коли він поліз у кишеню. Очі товстуна широко розплющилися, коли він відчув сильну силу затиску. Як сильний чоловік він знав, що означають м'язи, коли доводилося справлятися з ними самостійно. Він підняв руку праворуч, але Нік був десь ще до того, як все почалося добре і по-справжньому.


Нік підняв руку і нахилив її трохи нижче грудної клітки, трохи нижче серця. Він не мав часу на кращий удар. Більше того, це тіло без шиї було стійке до ударів. Чоловік хмикнув, але кулак Ніка відчув себе так, ніби він щойно спробував вдарити корову палицею.


Матрос кинувся до нього, розмахуючи чимось на кшталт поліцейської палиці. Нік розгорнув Товстуна і штовхнув його вперед. Двоє чоловіків врізалися один у одного, поки Нік поркався з курткою ззаду... Двоє чоловіків знову розділилися і швидко повернулися до нього. Нік вдарив моряка ногою по колінній чашці, коли той був ближче, і спритно повернувся перед більшим противником. Товстун переступив через чоловіка, що кричав, твердо встав і нахилився до Ніка, розкинувши руки. Нік симулював атаку, поклав ліву руку на праву товсту людину, відступив, обернувся і вдарив ногою йому в живіт, утримуючи його ліве зап'ястя правою рукою. ...


Ковзнувши вбік, кілька сотень фунтів ваги цієї людини розчавили стілець, журнальний столик, розбили телевізор об підлогу, ніби це була іграшкова машинка, і, нарешті, з гуркотом зупинилися на залишках машини, корпус, який розбився об стіну з сумним звуком, що рветься. . Той, що підганяється Ніком і обертається його хваткою, найбільше постраждав від атаки на меблі. Йому знадобилося на секунду більше, щоб стати, ніж Ніку.


Нік стрибнув уперед і обійняв свого супротивника за горло. Ніку вистачило кількох секунд - коли вони впали... Іншою рукою Нік схопив його за зап'ястя. Це була затримка, яка блокувала дихання людини та кровотік протягом десяти секунд. Але він не мав десяти секунд. Кашлячи і задихаючись, істота, схожа на офіціанта, ожила рівно настільки, щоб схопити пістолет. Нік вирвався на волю, швидко вдарив супротивника головою і вихопив пістолет із його руки.


Перший постріл пройшов мимо, другий пробив стелю, і Нік шпурнув пістолет у друге ціле вікно. Вони могли б подихати свіжим повітрям, якби так тривало. Хіба ніхто в цьому готелі не чує, що тут відбувається?


Офіціант ударив його кулаком у живіт. Якби він не очікував на це, він, можливо, ніколи більше не відчув би болю від удару. Він поклав руку під підборіддя нападника і вдарив його... Товстий чоловік кинувся вперед, як бик на червону ганчірку. Нік пірнув убік, сподіваючись знайти трохи найкращий захист, але спіткнувся об сумні залишки телевізора з його аксесуарами. Товстун узяв би його на роги, якби вони були в нього. Коли вони притиснулися до ліжка, двері в кімнату відчинилися, і з криком побігла жінка. Нік і товстун заплуталися в покривалі, ковдрах та подушках. Його супротивник був повільним. Нік побачив, як матрос підповз до дверей. Де був офіціант? Нік люто потяг за покривало, яке продовжувало висіти навколо нього. БАМ! Світло погасло.


На кілька секунд він був вражений ударом і осліп. Його чудовий фізичний стан утримував його майже свідомо, коли він похитав головою і піднявся на ноги. Так з'явився офіціант! Він узяв палицю матроса і вдарив мене їм. Якщо я зможу схопити його.


Йому довелося отямитися, посидіти на підлозі і зробити кілька глибоких вдихів. Десь жінка почала кричати та кликати на допомогу. Почулися кроки тих, що тікають. Він поморгав, доки знову не зміг бачити, і підвівся на ноги. Кімната була порожня.


До того часу, як він провів якийсь час під струменем холодної води, кімната вже не була порожньою. Там була кричаща покоївка, двоє посильних, менеджер, його помічник та охоронець. Поки він витирався, одягнув халат і сховав Вільгельміну, вдаючи, що намагається витягнути його сорочку з безладу на ліжку, приїхала поліція.


Вони займалися з ним цілу годину. Управитель надав йому іншу кімнату і наполіг на приїзді лікаря. Всі були ввічливі, дружелюбні та сердиті через те, що добре ім'я Амстердама заплямоване. Нік посміхнувся і подякував усім. Він дав детективу точні описи та привітав його. Він відмовився дивитися фотографії в альбомі поліції, заявивши, що все пройшло дуже швидко. Детектив оглянув хаос, потім закрив блокнот і сказав повільною англійською: «Але не дуже швидко, містере Кент. Нині вони поїхали, але ми можемо знайти їх у лікарні».


Нік відніс свої речі до нової кімнати, наказав розбудити його о 2 годині ночі і пішов спати. Коли оператор розбудив його, він відчув себе чудово – навіть не боліла голова. Йому принесли каву, доки він приймав душ.


Адреса, яку дала йому Хелмі, був кришталево чистим будиночком на Стадіонвезі, неподалік олімпійського стадіону. Вона зустріла його в дуже акуратному залі, настільки блискучому від лаку, фарби та воску, що все це виглядало ідеально... «Давай скористаємось денним світлом», - сказала вона. "Ми можемо випити тут, коли повернемося, якщо хочеш".


"Я вже знаю, що так і буде".


Вони сіли в синій «воксхол», яким вона вправно керувала. У світло-зеленому светрі і спідниці зі складками, з косинкою кольору лосося у волоссі, вона виглядала навіть красивіше, ніж у літаку. Дуже британської, стрункий і сексуальніший, ніж у її короткій льняній спідниці.


Він дивився на її профіль, коли вона вела машину. Не дивно, що Менсон використав її як модель. Вона з гордістю показала йому місто. - Ось Остерпарк, тут Тропенський музей - і ось, бачте, Артісе. У цьому зоопарку може бути найкраща колекція тварин у світі. Їдемо у бік вокзалу. Бачите, як майстерно ці канали прорізають місто? Стародавні містобудівники бачили далеко вперед. Це відрізняється від сьогоднішнього дня, сьогодні вони більше не беруть до уваги майбутнє. Далі – подивіться, там будинок Рембрандта – далі ви розумієте, про що я. Усю цю вулицю, Jodenbreestraat, зносять під метро, розумієте?


Зацікавлений Нік вислухав її. Він згадав, яким був цей район: барвистим і чарівним, з атмосферою людей, які тут жили, розуміючи, що життя має минуле і майбутнє. Він з сумом дивився на залишки того розуміння та довіри колишніх мешканців. Цілі квартали зникли..., а Ньюмаркт, яким вони тепер проїжджали, перетворився на руїни колишніх веселощів. Він підняв плечі. Ну гаразд, подумав він, минуле та майбутнє. Таке метро насправді не що інше, як підводний човен у такому місті, як цей ...


Вона проїхала з ним по гаванях, перетнула канали, що ведуть до Ей-Джея, де весь день можна було спостерігати за водним рухом, що проходить, прямо як на Сході. Річки. І показала йому величезні польдери... Коли вони їхали каналом Північного моря, вона сказала: Є така приказка: Бог створив небо і землю, а голландці створили Голландію.


«Ти справді дуже пишаєшся своєю країною, Хелмі. Ви були б добрим провідником для всіх тих американських туристів, які приїжджають сюди».


«Це так незвично, Нормане. Упродовж поколінь люди боролися тут із морем. Не дивно, що вони такі вперті...? Але вони такі живі, такі чисті, такі енергійні».


«І такі ж нудні та забобонні, як і будь-який інший народ», - пробурчав Нік. «Бо з будь-якої точки зору, Хелмі, монархії давно застаріли».


Вона залишалася балакучою, поки вони не дісталися місця призначення: старої голландської закусочної, яка виглядала так, як і багато років тому. Але ніхто не засмучується від справжнього фризького трав'яного біттера, який подають під старовинними балками, де веселі стільці з квітами займають веселі люди; Потім слідує прогулянка до фуршетного столу - розміром з кегельбан - з гарячими та холодними рибними стравами, м'ясом, сирами, соусами, салатами, м'ясними пирігами та безліччю інших смачних страв.


Після другої прогулянки до цього столу, з відмінним табором та переглядом величезної кількості страв Нік здався. «Мені доведеться потурбуватися, щоб впоратися з такою кількістю їжі», - сказав він.


«Це справді чудовий і недорогий ресторан. Зачекайте, поки ви не спробуєте нашу качку, куріпку, лобстера та устриць із Зеландії».


«Пізніше, люба».


Ситі та задоволені, вони поїхали назад в Амстердам старою двосмуговою дорогою. Нік запропонував вести її назад і виявив, що машиною легко керувати.


Машина їхала ззаду них. Чоловік висунувся з вікна, жестом наказав їм зупинитися і відтіснив їх на узбіччя дороги. Нік хотів швидко повернутись, але тут же відкинув цю ідею. По-перше, він недостатньо добре знав машину, а крім того, ви завжди можете щось дізнатися, якщо будете обережні, щоб вас не застрелили.


Чоловік, який відштовхнув їх убік, вийшов і підійшов до них. Він був схожий на поліцейського із серіалу ФБР. Він навіть витяг звичайний маузер і сказав: З нами піде дівчинка. Будь ласка, не турбуйтесь.


Нік подивився на нього з усмішкою. 'Добре.' Він повернувся до Гельмі. 'Ти знаєш його?'


Її голос був пронизливий. «Ні, Нормане. Ні…


Чоловік просто підійшов надто близько до дверей. Нік розкрив її і почув скрегіт металу об пістолет, коли його ноги досягли тротуару. Ситуація складалася на його користь. Коли вони говорять про «Нічого страшного» та «Будь ласка», вони не є кілерами. Пістолет може бути на запобіжнику. І крім того, якщо ваші рефлекси в порядку, якщо ви в хорошій формі і якщо ви витратили години, дні, місяці, роки, тренуючись у подібних ситуаціях.


Пістолет не стріляв. Чоловік розвернувся на стегні Ніка і врізався в дорогу з такою силою, що міг зазнати серйозного струсу мозку. Маузер випав із його рук. Нік штовхнув його під «воксхол» і побіг до іншої машини, тягнучи за собою Вільгельміну. Або цей водій був розумний, або він був боягузом - принаймні він був поганим напарником. Він швидко поїхав, залишивши Ніка похитнутися у величезній хмарі вихлопних газів.


Нік вклав «люгер» у кобуру і схилився над людиною, яка нерухомо лежала на дорозі. Його дихання здавалося скрутним. Нік швидко спустошив кишені та зібрав усе, що міг знайти із собою. Він пошукав на ремені кобуру, запасні патрони та значок. Потім він стрибнув назад за кермо і помчав за маленькими задніми ліхтарями вдалині.


"Воксхолл" був швидким, але недостатньо швидким.


«О боже, - знову і знову повторювала Хелмі. - О Боже. І це у Нідерландах. Тут ніколи такого не буває. Ходімо в поліцію. Хто вони? І чому? Як тобі вдалося це зробити так швидко, Норман? Інакше він би нас застрелив?


Потрібно було півтори чарки віскі в його кімнаті, перш ніж вона змогла трохи заспокоїтися.


Тим часом він переглянув колекцію речей, які взяв у людини з маузером. Нічого такого. Звичайне барахло із звичайних пакетів - сигарети, ручка, складаний ніж, записник, сірники. Блокнот був порожній, у ньому не було жодного запису. Він похитав головою. Не співробітник правоохоронних органів. Я теж не подумав би. Зазвичай вони поводяться по-іншому, хоча є хлопці, які надто багато дивляться телевізор».


Він знову наповнив склянки і сів поруч із Хелмі на широке ліжко. Якби в їхній кімнаті були пристрої для підслуховування, тихої музики з hi-fi каналу було достатньо, щоб їхні слова були незрозумілі для будь-якого слухача.


"Чому вони хотіли забрати тебе, Хелмі?"


"Я - я не знаю".


«Знаєте, це було не просто пограбування. Чоловік сказав: Дівчинка йде з нами. Тож якщо вони щось вигадали, то це були ви. Ці хлопці не мали наміру просто зупиняти кожну машину на дорозі. Вони мали шукати тебе».


Краса Хелмі росла від страху чи гніву. Нік подивився на туманні хмари, що закривали її блискучі блакитні очі. «Я… я не можу уявити, хто…»


«У вас є якісь бізнес-секрети чи щось таке?»


Вона проковтнула і похитала головою. Нік задумався над наступним питанням: Ви дізналися щось, про що не мали знати? Але потім він знову запитав. Це було надто прямолінійно. Тепер вона вже не довіряла Норману Кенту через його реакцію на двох чоловіків, і її наступні слова довели це. "Норман", - повільно сказала вона. «Ви були такі жахливо швидкі. А ще я бачила твій пістолет. Хто ти?'


Він обійняв її. Схоже, це їй подобалося. «Нічого, окрім звичайного американського бізнесмена Хелмі. Старомодного. Поки я ходжу з цими діамантами, ніхто не забере їх у мене, доки я можу щось зробити».


Вона здригнулася. Нік витягнув ноги. Він любив себе, свій образ, що він собі створив. Він почував себе дуже героїчним. Він ніжно поплескав її по коліна. «Розслабся, Хелмі. Це було бридко там. Але той, хто вдарився головою об дорогу, не турбуватиме ні вас, ні когось ще протягом наступних кількох тижнів. Ми можемо сповістити поліцію, але можемо і заткнутися. Як ти гадаєш, тобі варто розповісти Філіппу Ван дер Лаану? Це було ключове питання. Вона довго мовчала. Вона поклала голову йому на плече і зітхнула. 'Я не знаю. Його слід попередити, якщо вони хочуть щось зробити проти "Менсона". Але що відбувається?


'Дивно.'


'Це те, що я мав на увазі. Філ – це мозок. Розумний. Він не старомодний європейський ділок у чорному, з білим коміром і застиглим розумом. Але що він скаже, коли дізнається, що підлеглий мало не викрали? "Менсону" це зовсім не сподобається. Ви повинні побачити, що це за кадрові перевірки, що застосовуються у Нью-Йорку. Детективи, радники з стеження і таке інше. Я маю на увазі - на особистому рівні Філ може бути чарівником, але у своєму бізнесі він інший. І я люблю свою роботу».


"Як ви думаєте, він вас звільнить?"


"Ні-ні, не зовсім".


«Але якщо на кону просування – ваше майбутнє. Тоді це може стати в нагоді йому?


'Так. Я добре там числюся. Надійна та ефективна. Тоді це буде перше випробування.


«Будь ласка, не гнівайся, - сказав Нік, ретельно підбираючи слова, - але я думаю, що ти була для Філа більше, ніж просто подругою. Ти гарна жінка, Хелмі. Чи є шанс, що він ревнує? Може, приховані ревнощі до когось на зразок мене?


Вона подумала про це. 'Ні. Я – я переконана, що це не так. Боже, Філ і я – у нас було кілька днів – були разом. Так, що буває у довгі вихідні. Він справді милий і цікавий. Так що… -


А він знає про тебе – з іншими?


"Він знає, що я вільна, якщо ти це маєш на увазі". У її словах був холодок.


Нік сказав: Філ зовсім не схожий на небезпечного ревнивця. У ньому надто багато відшліфованого космополіта. Людина в її становищі ніколи не залучатиме себе або свою фірму в тіньовий бізнес. Або незаконне. Тож ми можемо викреслити його».


Вона надто довго мовчала. Його слова змусили її замислитись.


"Так", - сказала вона нарешті. Але це не було схоже на справжню відповідь.


«А що щодо інших у компанії? Я мав на увазі те, що сказав про тебе. Ви дуже приваблива жінка. Мені не здалося б таким дивним, якби чоловік чи хлопчик схилявся перед вами. Хтось, від кого ви цього зовсім не очікуєте. Можливо, хтось, з ким ви зустрічалися лише кілька разів. Не з "Менсона". Жінки зазвичай відчувають ці речі несвідомо. Подумайте про це уважно. Чи були люди, які спостерігали за вами, коли ви десь були, якась додаткова увага?


«Ні, можливо. Я не знаю. Але поки що ми… щаслива родина. Я ніколи нікого не відкидала. Ні, я не це мав на увазі. Якщо хтось – виявив більший, ніж зазвичай, інтерес чи прихильність, я з ним була дуже мила. Я люблю подобатися. Розумієш?


'Дуже добре. Якось я також бачу, що у вас не буде невідомого шанувальника, який може стати небезпечним. І точно ворогів у тебе немає. Дівчина, яка має, ризикує багатьом. Одна з тих беззахисних людей, котрі люблять «гаряче в роті-холодно в дупі». З тих, що отримують задоволення, коли чоловіки йдуть з ними до біса...


Очі Хелмі потемніли, коли вони зустрілися з ним. "Норман, ти розумієш".


То був довгий поцілунок. Зняття напруги та поділ труднощів допомогли. Нік знав, але, чорт забирай, вона використовувала ці ідеальні губи, як теплі хвилі на пляжі. Зітхнувши, вона притулилася до нього з покірністю та готовністю, в яких не було жодних ознак брехні. Від неї пахло квітами після раннього весняного дощу, і вона почувала себе такою жінкою, яку Мухаммед обіцяв своїм військам у зосередженому ворожому вогні. Його дихання почастішало, коли вона повністю відчайдушно вдарилася об Ніка всіма своїми чудовими грудьми.


Здавалося, минуло багато років відтоді, як вона сказала: «Я маю на увазі дружні стосунки». Ви хороші друзі та можете розмовляти один з одним. Ви нарешті відчуваєте необхідність зробити це певним чином, принаймні ви можете говорити про це. Коли, нарешті, настав час, тоді принаймні у вас є щось робити один з одним.


Сьогодні їм не треба було нічого казати один одному. Коли він розстібав сорочку, вона допомогла йому і поспішно скинула свій світло-зелений светр та приталений бюстгальтер. Його горло знову перехопило те, що відкрилося його очам у напівтемряві. Водограй. Джерело. Він намагався пити ніжно, пробуючи її на смак, ніби цілі квітники притиснулися до його обличчя, і там плели барвисті візерунки, навіть коли його очі були заплющені. Аллах – слава тобі. Це була найм'якша і ароматніша хмара, через яку він коли-небудь падав.


Коли вони нарешті з'єдналися після деякого взаємного дослідження, вона пробурмотіла: «О, це дуже відрізняється. Так смачно. Але саме так, як я думала, так і буде».


Він поринув у неї глибше і м'яко відповів: «Як я й уявляв, Хелмі. Тепер я знаю, чому ти така гарна. Ви не просто зовнішність, оболонка. Ти ріг достатку».


«Ти змушуєш мене відчувати…»


Він не знав що, але вони обоє це відчули.


Пізніше він сказав, бурмотячи у маленьке вухо: «Чиста. Чудово чиста. Це ти, Хелмі.


Вона зітхнула і обернулася до нього обличчям. «Справді кохатися... Вона дозволила словам котитися її мовою. Я знаю що це. Справа не в тому, щоб знайти відповідного коханця – треба бути правильним коханцем».


"Тобі слід це записати", - прошепотів він, зімкнувши губи навколо її вуха.


Розділ 2


Це був чудовий ранок, щоб поснідати у ліжку з гарною дівчиною. Блискуче сонце кинуло гарячі іскри у вікно. Візок для обслуговування номерів, замовлений за допомогою Хелмі, був буфет, повний делікатесів, від галушок зі смородиною до пива, шинки та оселедця.


Після другої чашки чудової ароматної кави, налитої повністю оголеною і анітрохи не соромливою Хелмі, Нік сказав: «Ти спізнилася на роботу. Що станеться, якщо ваш бос дізнається, що вас не було вдома минулої ночі? '


М'які руки лягли на його обличчя і помацали щетину на бороді. Вона подивилася йому прямо в очі і пустотливо посміхнулася. "Не хвилюйся за мене. На цій стороні океану мені не потрібно дивитися на годинник. У мене у квартирі навіть немає телефону. Навмисне. Я люблю свою свободу».


Нік поцілував її і відштовхнув від себе. Якби вони так стояли поруч один з одним, вони б ніколи більше не встали. Хелмі, а потім він. «Ненавиджу повертатися до цієї теми знову, але ти думала про тих двох ідіотів, які намагалися на тебе напасти минулої ночі? І на кого вони можуть працювати? Вони переслідували вас - давайте не будемо дуріти. Предмети із кишень цього хлопця не звучать для нас як загроза.


Він бачив, як мила посмішка зникла з її губ. Він любив її. Коли вона опустилася навколішки на великому ліжку, вона сподобалася йому ще більше. Соковита повнота її вигинів та вигинів, побачена у цій сутулій позі, була мрією кожного художника. Було обурливо бачити, як рожеве сяйво зникає з цього чудового обличчя і змінюється похмурою, сповненою занепокоєння маскою. Якби тільки вона розповіла йому все, що знала, але якщо він натисне надто сильно, вона лусне, як устриця. На мить вона закусила нижню губу гарними білими зубами. На її обличчі з'явився вираз занепокоєння - більше, ніж має бути у вродливої дівчини. "Я ніколи їх раніше не бачила", - повільно сказала вона. «Я також думала про них. Але ми не впевнені, що вони знали мене. Може вони просто хотіли дівчину?


«Навіть якби ви захотіли, ви не повірили б жодному своєму слову. Ці хлопці були фахівцями. Не з тих професіоналів, з якими ви зустрічалися за найкращих часів в Америці, але досить злісні. Вони хотіли тебе. Вони не були звичайними виродками – а може, й були – чи бабниками, які надто добре зазирнули в дзеркало і тепер хотіли отримати блондинку. Вони дуже свідомо обрали це місце, щоби зробити свій напад».


«І ви запобігли цьому», - сказала вона.


«Зазвичай вони не витримають ударів від хлопця з Бостона, який у юності бився з ірландськими та італійськими вуличними хлопцями з Норт-Енду для розваг. Я дуже добре навчився захищатись. Їм не дуже пощастило».


Тепер вона добре перейнялася, це лежало на ній, як сірий прозорий пластиковий плащ. Це позбавило її блиску. Йому також здалося, що він побачив страх у її очах. «Я рада, що повернуся до Нью-Йорка через тиждень», - пробурмотіла вона.


“Це взагалі не захист. А до цього вони, можливо, поріжуть вас на шматки. А потім, якщо вони так хочуть, вони можуть послати кого-небудь за вами в Нью-Йорк. Подумай, люба. Хто хоче зробити тобі боляче?


"Я - я не знаю".


"У вас немає ворогів у всьому світі?"


'Ні.' Вона не це мала на увазі.


Нік зітхнув і сказав: Тобі краще все мені розповісти, Хелмі. Я думаю, тобі знадобиться друг, і, можливо, я один із найкращих. Коли я вчора повернувся до свого готелю, на мене напали троє чоловіків у номері готелю. Їхнє головне питання було – як давно я вас знаю».


Вона раптом зблідла і знову впала на стегна. Вона затримала дихання на мить, потім знервовано випустила його. - Ви мені не говорили про це... хто...


Я міг би використати старомодний вираз. - "Ви не питали мене про це." Це буде у газетах сьогодні. Іноземний бізнесмен жертви пограбування. Я не сказав поліції, що вони питали про вас. Я опишу їх вам і подивіться, якщо ви знаєте когось із них.


Він дав чіткий опис офіціанта, матроса та горили без шиї. Поки він говорив, він дивився на неї, здавалося б, випадково, але він вивчив всі зміни у виразі обличчя та руху. Він не хотів ставити свою голову на це, але він думав, що вона впізнала принаймні один з цих хлопців. Чи буде вона чесна з ним?


»... Я не думаю, що моряк більше вирушає в море, і офіціант у ресторан. Вони, ймовірно, знайшли найкращу роботу. Костлявий чоловік їхній бос. Вони не звичайні дешеві злодії, я думаю. Вони були добре одягнені і професійно діяли.


«Оооо…» Її рот виглядав заклопотаним і її очі були похмурими. "Я-я не знаю нікого, хто виглядає як це."


Нік зітхнув. «Хклмі, ти в небезпеці. Ми перебуваємо в небезпеці. Ці хлопці мали на увазі це серйозно, і, можливо, вони повернуться. Той, хто стріляв по нас в аеропорту Схіпхол, міг би спробувати ще раз, але він краще цілитися.


«Невже ви думаєте, що він-що він хотів убити нас?»


«Це було більше ніж просто загроза. Особисто я не думаю, що є якийсь із цих смертельних ворогів у місті ... якщо у них є якісь ідеї, хто це.


»... так що ви і Кобус залишилися в небезпеці. Щодо Kobus не здається настільки очевидним для мене, хоча ви ніколи не можете знати, що ні, так що ви залишаєтеся з цим. Або стрілку завадило щось, або він просто не може стріляти дуже добре, хоча я схильний робити ставку на перше. Але подумайте про це, можливо, він повернеться колись.


Вона тремтіла. 'О ні.'


Ви могли бачити всі схеми роботи її мозку за її великими блакитними очима.


Реле, електромагніти спрацьовували, обираючи і знову відкидаючи, структурували та обирали – найскладніший комп'ютер у світі.


Він запрограмував навантаження і спитав. - Що таке Єнісейські алмази?


Запобіжники вибухнули. - Що? Я не знаю.'


«Я думаю, що це діаманти. Добре подумай.'


«Я-я, можливо, чула про них. Але – ні – я – я не отримувала жодного з них…»


'Ви можете перевірити, чи є якісь відомі дорогоцінні камені або великі алмази під цим ім'ям?


'Ах да. У нас є своєрідна бібліотека в офісі.


Вона автоматично відповіла йому. Якщо він прийшов із ключовими питаннями в даний час, вона могла б дати йому правильні відповіді. Але якщо це було занадто багато для цього складного пристрою в її голові, є всі шанси, що він відмовиться. Єдина відповідь, ви отримаєте щось на зразок - Так - Ні - Не знаю.


Вона лежала на руках, розташованих по обидва боки від грудей на ліжку. Він захоплювався блиском її золотого волосся, вона похитала головою. "Я повинна сказати, Філ," сказала вона. "Можливо, це все від "Менсона.""


«Ви змінили свою думку?»


«Не було б несправедливо щодо компанії – не сказати нічого. Це може бути частина – свого роду грабіж або щось”.


Вічна жінка, подумав Нік. Дим прикриття та відмовки. «Чи ви робитимете щось і для мене, Хелмі? Подзвони до "Менсона" і запитай, чи перевірили вони мій кредит».


Її голова підскочила. - "Як ти дізнався про перевірку...?"


"Перше, що це розумна річ ... Нехай повідомлять тобі?"


'Так.' Вона підвелася з ліжка. Нік витягнутий і насолоджувався краєвидом. Вона швидко говорила голландською мовою. '... Algemene Bank Nederland...' почув він.


Вона почепила трубку і обернулася до нього. Вони кажуть, що це все гаразд.


Є сто тисяч доларів на вашому рахунку. Крім того, є ще кредит, якщо вам знадобиться більше”.


«То що я бажаний клієнт?»


'Так.' - Вона нахилилася, щоб підняти її трусики і почала одягатися. Її рухи були повільними, наче вона була в повному порядку. Філ буде радий продати вам. Я знаю, що напевно. Вона цікавиться, чому Філ послав Пола Мейєра з двома помічниками, щоб дістатися Ніка. І що куля в аеропорту Схіпхол? Вона здригнулася. Хто-небудь в курсі в "Менсон", що вона дізналася, про те, що доставили креслення Келлі? Вона відмовлялася вірити, Філ не мав нічого спільного з ними, але хто це був? Вона не повинна була сказати йому, що вона визнала б Пола з описів Нормана. Це може бути зроблено пізніше. Поліція також хотіла б знати. У той момент вона давала Ніку довгий поцілунок, перш ніж вона прикрасилася помадою, вона знову була під контролем.


"Я прийду за півгодини," сказала вона. «Таким чином ми скажемо Ван-дер-Лану все чесно. За винятком випадків, де ви спали минулої ночі, звичайно.


Він дивився на неї з усмішкою, але вона її не помітила.


«Так, я думаю, ми повинні...»


«Добре Хелмі. Людина завжди краще знає, що робити.


Він питав себе, якщо вона вважає, що треба.


Пол Едуард Мейєр був не у своїй тарілці розмовляючи з Філіппом Ван-дер-Ланом і слухаючи його коментарі. Він розмнав ноги в дорогому взутті. Це допомогло тримати свої нерви у вузді... Він провів рукою по шиї, якого майже не було, і витер піт. Філ не повинен говорити з ним так. Він міг би допомогти цьому… Ні, ні – він не повинен думати, як ідіот. Філ мозок і гроші. Він здригнувся, коли Ван-дер-Лан виплюнув ці слова на нього, як грудки бруду. »... моя армія. Три дегенерати. Або два дегенерати та ідіот - ти - ти їх бос. Який мудак. Ви стріляли у неї?


'Так.'


«З гвинтівки із глушником?»


'Так.'


Якось ти сказав мені, що міг би вбити пострілом цвях у стіну за сто ярдів. Як далеко ви були від них? Крім того, її голова трохи більше, ніж цвях, чи не так?


«Двісті ярдів».


Ти брешеш, що тобі завадили. Ван-дер-Лан повільно ходив уперед і назад його шикарним офісом. Він не мав наміру сказати Полу, що він був радий, що той схибив, і що він змінив своє перше враження від Нормана Кента. Коли він за сніданком, наказав Полу Мейєру напасти на Кента, коли він прибув до свого готелю, він був переконаний, що той із контррозвідки. Подібно до того, як він був упевнений, що Хелмі виявила в студії Келлі, що складні та об'ємні дані можуть бути зведені в мікро-схемі. Він був гордий своїм шпигунським пристроєм, тому що це був його власний винахід. Його клієнтами були Росія, Південна Африка, Іспанія та ще три країни Близького Сходу. Так просто і так само вигідно. Він також мав справу з Де Гроотом у вкрадених Єнісейських алмазах. Філіп розправив плечі. Він думав, що може продати свій винахід за найвищу ціну. Нехай це лише плани. Де Гроот був досвідченим шпигуном, але коли справа доходила до такого прибутку.


Після цього він міг продати свій пристрій американцям та англійцям. Їхні гінці могли б безпечно возити свої дані куди завгодно. ЦРУ стане найщасливішим агентством у світі, і британське МІ могло б використати нову систему. Аби вони працювали ефективно.


Взагалі колишній німецький агент міркував здорово. Де Гроот мав рацію. Потрібно діяти гнучко! Хелмі була ще придатна до вживання, лише трохи нервова. Кент був жорсткий американський плейбой з великою кількістю грошей, щоб витратити їх на алмази. Так! Невелика, миттєва зміна стратегії. Він буде використовувати промахи Пола як тактичну зброю. Цей подонок починав ставати надто зухвалим. Він подивився на Пола, який, щоб заспокоїтися, заламував руки.


"Вам потрібна практика снайпера," - сказав Ван-дер-Лан.


Підлога не могла бачити його очі. Я цілився в голову. Було б безглуздо просто зробити їй боляче.


«Насправді, я міг би навести кілька карних злочинців з доків Гамбурга. Який бардак у цьому готелі теж! Він знущався з вас.


«Він не просто хтось. Він має бути з Інтерполу”.


«У вас немає жодних доказів. З Нью-Йорка підтверджують, що Кент є покупцем для солідної фірми. Досить сильний хлопець. Бізнесмен та боєць. Ви не розумієте тих американців, Пол. Він навіть розумніший, ніж ви – ви, який називає себе професіоналом. Ви купка ідіотів, усі троє. Ха!


"У нього є пістолет."


«Така людина, як Кент може мати його, ви знаєте, що... Скажи мені ще раз, що він розповів вам про Єнісейські алмази?


«Він сказав, що це купив їх.»


'Неможливо. Я сказав би вам, якби він їх купив.


«Ви сказали мені, що ми не дісталися, щоб побачити... Тож я подумав...


«Можливо, він мене перехитрив.»


«Ну ні, але…»


«Мовчати!» – Філіп любив командувати. Вони змусили його почуватися так, що він німецький офіцер, і тим, хто, одним словом, змушував замовчати всю аудиторію - військових, цивільних осіб і коней. Підлога глянула на кісточки пальців.


"Подумайте ще раз," - сказав Ван-дер-Лан. «Він не сказав нічого про алмази?» Він напружено дивився на Пола, цікаво, якщо він не може знати більше, ніж він вдавав. Він ніколи не говорив Полу про його особливий устрій зв'язку. Він іноді використовував цього незграбного хлопця як хлопчика на побігеньках для своїх контактів у Голландії, але це було все. Густі брови Пола зустрілися, як сірі равлики над переніссям.


'Ні. Тільки те, що він залишив їх у готелі "Краснаполскій".


«У сховище? Під замком?


«Ну він не сказав, де вони знаходилися. Вони нібито мали Штраль.


І він нічого не знає про це – запитав я в нього. Ненав'язливо, звичайно - це стан справ, що ваш тупий мозок ніколи не зможе зрозуміти. Ван-дер-Лан зітхнув із солідною серйозністю генерала, який щойно зробив важливе рішення, з переконанням, що він усе зробив правильно. «Добре Пол. Візьміть Беппо і Марка в DS на фермі і залишитися там на деякий час. Я не хочу бачити, твоєї пики в місті на деякий час. Зверніться і не дозволяйте нікому бачити вас.


'Так сер.' - Підлога швидко зникла.


Ван-дер-Лан повільно йшов вгору і вниз по доріжці, пихкаючи задумливо сигарою. Зазвичай це давало йому відчуття комфорту та успіху, але тепер це не працювало. Він пройшов деяку відстань, щоб розслабитися та реально подивитися на обстановку. Його спина пряма та його вага рівномірно розподіляється на обидві ноги. Але він був не в змозі почуватися комфортно... Гра тепер починає ставати небезпечною. Хелмі мабуть дізналася занадто багато, але він не наважився запитати її про це. Це була б хороша ідея з практичної точки зору, щоб її усунути, тільки якщо - вона пройшла б гладко.


Тим не менш, здавалося, що він може опинитися в центрі урагану. Якби вона заговорила в Нью-Йорку та Норман Кент разом з нею, то вони мали б зробити свій хід у цей час. Всі докази, що їм потрібно було в газетах у цьому шкіряному портфелі, що вона носила з собою. О Боже. Він витер піт з чола бездоганною носовою хусткою, потім схопив нову з ящика.


Із селекторної оголосили про Хелмі. Ван-дер-Лан сказав: "Один момент." Він підійшов до дзеркала і розглянув своє гарне обличчя. Він повинен був провести трохи більше часу з Хелмі. До цих пір він вважав відносини з нею поверхневими, тому що він не вірив у стійкі відносини шефа з його підлеглими. Він мав розігріти їх трохи знову. Це може бути дуже весело, тому що вона була значною мірою гарна у ліжку.


Він підійшов до дверей свого кабінету, щоб вітати їх. «Хелмі, люба. Ах, це добре, що ти одна на якийсь час. Він поцілував її в обидві щоки. На мить вона зніяковіла, потім посміхнулася.


«Приємно бути в Амстердамі, Філ. Ви знаєте, що я завжди тут як удома.


І ти привезла клієнта із собою. У вас є чуття для бізнесу, люба. Дані пана Кента чудові. Якось ми, безумовно, будемо з ним робити бізнес. Сядьте Хелмі.


Він потримав для неї стілець і дав прикурити. Ісус, вона була чудова. Він увійшов до своєї особистої кімнати і перевірив свої вуса та білі зуби із серією гримас у дзеркалі.


Коли він повернувся, Хелмі сказала: «Я поговорила з містером Кентом. Я думаю, що він може стати добрим клієнтом для нас.


"Як ви думаєте, чому трапилося, що він опинився там поруч з вами на цьому літаку?"


'Я теж про це думала.' Хелмі розповіла свої думки про це: «Якби він хотів, увійти в контакт з "Менсон", це був найскладніший шлях. А якщо він просто захотів сісти поряд зі мною - Я була втіха.


«Він сильна людина. Фізично я маю на увазі.


Так, я це помітила. Вчора в другій половині дня, коли ми оглядали місто, він сказав мені, що троє чоловіків намагалися пограбувати його у своїй кімнаті. Хтось стріляв у нього, чи в мене, в аеропорту Схіпхол. І в останню ніч двоє чоловіків намагалися викрасти мене.


Брови Ван-дер-Лана поповзли вгору, як вона згадала цю останню спробу викрадення. Він готувався симулювати – але тепер йому не потрібно симулювати взагалі. «Хедмі, хто? Чому?


«Ці люди у готелі питали його про мене. І про те називається Єнісейськими алмазами. Ви знаєте про що це?


Вона пильно спостерігала за ним. Філ був чудовий актор, мабуть, найкращий у Голландії, і вона завжди довіряла йому повністю. Його гладкість, його привітна великодушність завжди повністю обманювали її. Її очі лише трохи розплющилися, коли вона несподівано увійшла в Нью-Йорку до студії Келлі. Вона виявила їхні стосунки до "Менсона" і помітила ці незвичайні предмети, прикріплені до її портфеля. Можливо, Філ не знав про це, але подумала про те, що він сказав чи зробив, вона мала повірити, що він був частиною змови. Вона ненавиділа його за це. Її нерви були напружені, поки вона нарешті не передала йому портфель.


Ван-дер-Лан тепло посміхнувся - це було доброзичливим маскуванням на його обличчі. «Єнісейські алмази, які надійдуть, як то кажуть, для продажу нині. Але ви, як і я, знаєте всі ці історії, в нашій галузі. Але що ще важливіше - як ви дізналися, що хтось стріляв у тебе в аеропорту?


"Норман сказав, що він чув кулю."


Як ви називаєте його Norman? Це мило. Він ...»


«Ми домовилися називати один одного за іменами, тоді в „Krasnapolsky”, пам'ятаєте? Він дуже привабливий.


Вона не знала, що так уразить душу Ван-дер-Лана, але вона не могла сказати це інакше.


Раптом вона зрозуміла, який егоцентричний це був чоловік. Він ненавидів компліменти іншим людям, якщо він сам не робив їх як свого роду лестощі для бізнесу.


«Ти стояла поряд із ним. Ти чула щось?


"Я не впевнена. Я думала, що то був літак.


«І ці люди у його готелі та на шосе? Чи є у вас якісь ідеї, хто це може бути? Злодії? Грабіжники? Амстердам уже не те що раніше. Ми їх не знаємо...»


Ні. Ті троє в готелі питали про мене. Вони знали моє ім'я.


"І той один на дорозі?"


'Ні. Він просто сказав дівчина повинна йти з ними.


«Хелмі, я думаю, що ми всі маємо справу із проблемою. Коли ви летить в Америку наступного вівторка, я хотів би дати вам дуже цінний вантаж. Один з найцінніших, які ми колись посилали. Підозрювальні справи відбуваються, оскільки я почав працювати над цією проблемою. Це може бути частиною змови, хоча я не можу бачити, як усе це влаштовано.


Він сподівався, що вона повірила йому. У будь-якому разі, треба було заплутати її та Кента.


Хелмі була вражена. Там було кілька пограбувань і розбоїв в останні кілька років – більше, ніж раніше. Лояльність, яку вона відчувала до "Менсона", збільшувала її довірливість. «О, але як – вони не мали нічого спільного з нами, коли ми вийшли з літака, за винятком…» Решту вона проковтнула.


Вона збиралася розповісти йому про ці записи.


Хто може сказати нам, як працює мозок злочинця? Можливо, вони хотіли б запропонувати Вам дуже високий хабар. Можливо, вони хотіли, оглушити або загіпнотизувати вас так, що ви будете більш зговірливою пізніше. Тільки ваш друг знає про всі погані справи, що трапляються.


"Що ми повинні робити?


«Ви і Кент повинні повідомити про постріл, і цих людей на вулиці в поліцію?»


Він не так далеко зайшов, що вона помітила, що він забув згадати про випадок у готелі. Чи знає він, що Норман повідомив про це? Її недовіра посилилася. Вона могла нормально дихати. 'Ні. Це, схоже, немає особливого сенсу.


«Можливо, ви маєте зробити це. Але це надто пізно для цього зараз. Норман буде тут відразу ж, доки він дотримається нашої угоди.


«Норман» дотримався своєї обіцянки. Вони втрьох сиділи в офісі Ван-дер-Лана та обговорювали події. Нік не дізнався нічого нового – і Ван-дер-Лан залишився підозрюваний номер один у списку. Ван-дер-Лан сказав, що дасть Хелмі охорону для подальшого перебування в Амстердамі, але у Ніка була інша пропозиція. "Ви не повинні використовувати це," сказав він, "якщо Хелмі захоче показати мені трохи місто. Тоді я вважатиму себе відповідальним за неї.


"З того, що я розумію," сказав Ван-дер-Лан, намагаючись приховати свою ревнощі, "ви чудовий охоронець."


Нік знизав плечима і коротко засміявся. «Ах, ви знаєте, ці прості американці. Якщо є небезпека, то вони там.


Хелмі домовилася зустрітися з Ніком о шостій. Після відходу від Ван-дер-Лан, Нік побачив більше блискучих діамантів, ніж він колись міг - або мріяв. Вони відвідали біржу, інші діамантові будинки.


Ван-дер-Лан розповів йому стільки, скільки він знав і як він міг про значення цікавих колекцій. Нік помітив, що там була невелика різниця у ціні. Коли вони повернулися після багатого пізнього сніданку в Цою-Wah, індонезійському ресторані на Ceintuurbaan - стіл з рису з приблизно двадцять різних страв - Нік сказав: «Дякую за ваші зусилля, Філіп. Я багато дізнався від вас. Давайте робити бізнес зараз.


Ван-дер-Лан моргнув. - "Ви зробили свій вибір?"


«Так, ухвалив рішення, щоб з'ясувати, якій фірмі моя компанія може довіряти. Давайте разом взяті партії, скажімо, $ 30 000 на суму цих алмазів ви тільки що показали мені. Незабаром ми знатимемо, чи обманюєте ви нас чи ні. Якщо ні, то у вас є дуже добрий клієнт у нашій особі. Якщо навпаки, то ви втрачаєте хорошого клієнта, хоча ми можемо залишитися друзями.


Ван-дер-Лан засміявся. - «Як мені знайти золоту середину між моєю жадібністю та хорошим бізнесом?»


'Точно. Це завжди буває з добрими компаніями. Ви просто не можете це зробити інакше.


«Добре, Норман. Завтра вранці я вибиратиму каміння для вас. Ви можете перевірити їх , і я розповім вам все, що знаю про них, так що ви можете сказати, у своїй про них. Сьогодні це вже надто пізно.


«Звичайно, Пилип. І, будь ласка, принесіть мені купу маленьких білих конвертів для мене написати на них. Тоді я запишу ваші коментарі щодо кожної групи каменів там.


'Звісно. Ми домовимося, Нормане. Що ви збираєтесь робити далі? Ви відвідуватимете ще деякі з міст Європи? Чи повернетеся додому?


"Я скоро повернусь."


Ти не поспішаєш?


"Не зовсім ...


«Тоді я хотів би запропонувати вам дві речі. Перша: приходьте до мого заміського будинку цими вихідними. Ми матимемо багато задоволення. Теніс, коні, гольф. І повітряна куля Сольний політ. Коли пробували?


'Ні.'


"Ви отримаєте задоволення від цього." Він обійняв за плечі Ніка ... Ви, як і всі любите нове і нових, красивих жінок. Блондинок теж, чи не так Норман?


"Блондинки теж."


«Тоді ось моя друга пропозиція. Насправді це більше схоже на прохання. Я посилаю Хелмі назад до Америки з посилкою діамантів, справді великим відвантаженням. Я підозрюю, що хтось планує вкрасти його. Ваш останній досвід може бути частиною цього. Тепер я хотів би запропонувати вам подорожувати з Хелмі, щоб охороняти її, якщо, звичайно, це укладається ваш розклад або ваша фірма не прийме іншого рішення.


"Я зроблю це" відповів Нік. «Інтриги зачаровують мене. Насправді я мав бути секретним агентом. Ви знаєте, Філе, я завжди був великим шанувальником Джеймса Бонда, і я досі люблю книги про нього. Ви колись їх читали?»


'Звісно. Вони досить популярні. Але, звичайно, ці речі трапляються найчастіше в Америці.


«Можливо, у цифрах, але я десь читав, що найскладніші злочини відбуваються в Англії, і у Франції та Голландії».


'Правда?' Ван-дер-Лан, здавалося, був зачарований. «Але думати про вбивцю Бостона, ваших копів на кожному метро, як вони ловлять грабіжників броньованих автомобілів у Новій Англії, такі речі трапляються майже кожен місяць.»


"Проте ми не можемо конкурувати з Англією, тому що їхні злочинці грабують цілий поїзд там.


'Я розумію, що ти маєш на увазі. Наші злочинці винахідливіші.


'Звісно. Дії відбуваються в Америці, але старий світ має своїх злочинців. У всякому разі, я радий, що я подорожую назад з Хелмі. Як ви сказали, я люблю діаманти – і блондинок.


Після того, як він залишив Нікв, Ван-дер-Лан, замислившись, курив, відкинувшись у великому шкіряному кріслі, спрямувавши очі на ескіз Лотрека на стіні навпроти нього. Цей Норман Кент був цікавий птах. Менш поверховим, ніж він здавався. Не поліцейський, з цього питання, тому що ніхто в поліції не думатиме і говоритиме про злочин, так чи згадування його інтересу до секретної служби. Ван-дер-Лан не міг собі уявити жодну секретну службу, яка надіслала б свого агента з сотнею тисяч доларів плюс акредитив для інших покупок. Кент збирається бути хорошим клієнтом і, можливо, є те, щоб використовувати його по-іншому теж. Він почував себе добре, що Пол та його люди не змогли виконати його завдання. Він подумав про Хелмі. Вона, мабуть, провела ніч із Кентом. Це хвилювало його. Він завжди дивився на неї, як на щось більше, ніж прекрасна лялька зараз і потім, щоб позбутися її... Думка про її соковите тіло в обіймах іншої людини сколихнула пам'ять про неї.


Він піднявся нагору на четвертий поверх, де знайшов її в кімнаті поряд з конструкторським відділом. Коли він спитав її, чи може вона повечеряти з ним, вона сказала йому, що в неї була призначена зустріч з Норманом Кентом. Він приховав своє розчарування. Повернувшись до кабінету, він знайшов Ніколаса та Де Гроота, які чекали на нього.


Разом вони увійшли до офісу Ван-дер-Лан. Де Гроот був невисокою, темною людиною, яка мала дивну здатність бути непомітною в групі з трьох людей. Він був настільки непомітним, як середній агент ФБР, середній податковий службовець або середній шпигун.


Після привітання, Ван-дер-Лан сказав: «Ви встановили ціну за ці алмази?»


"Ви вже вирішили, скільки ви хочете платити за це?"


Знадобилося тридцять хвилин напруженої розмови, щоб з'ясувати, що вони ще не могли дійти згоди.


Нік повільно пішов назад у готель. Було ще багато справ, які він хотів зробити. Простежити знайомства Херба Уітлока за адресою його улюблених барів, вистежити Енісейські алмази, і випадково, якщо Хелмі не вигадали якусь інформацію, дізнатися, що Менсон робив з мікрозаписами Келлі. Але будь-яка помилка може миттєво розкрити його особистість та роль. Досі, що працював чудово. Це було неприємно - чекати, поки вони прийдуть до вас, або, нарешті, занурення в дію.


На сойці готелю, йому було дано великий, рожевий, запечатаний конверт із написом - пану Норману Кенту, передати особисто, важливо.


Він увійшов до екзотичного вестибюлю і відкрив лист. Надруковано повідомлення наступного змісту: «Я маю Єнісейські алмази за розумною ціною. Чи можна буде зв'язатися з Вами найближчим часом . Пітер Ян ван Рейн.


Усміхаючись, Нік увійшов до ліфта, тримаючи в руці рожевий конверт, як прапор. Вони чекали його в коридої, двоє добре одягнених чоловіків.


Старий світ досі не придумав нічого щоб його впізнати, Нік подумав про це, коли він порався із замком.


Вони прийшли по нього. Щодо цього сумнівів немає. Коли вони були ще п'ять футів від нього, він кинув ключ і витяг Вільгельміну за секунду.


"Стійте, де стоїте," огризнувся він. Він кинув рожевий конверт на підлогу біля їхніх ніг. "Ви ПР


йшли після того, як залишили це? Добре, тоді ви знайшли мене.


Розділ 3


Двоє чоловіків завмерли, як дві постаті з фільму, що раптово зупинився. Їхні очі розширилися від смертельного вітання у вигляді довгого стовбура Вільгельміни. Їхні руки були видно Ніку. Один із них був у чорних рукавичках. "Не рухайтеся, поки я не скажу вам," сказав Нік. «Ви розумієте мою англійську достатньо?»


Після паузи, щоб перепочити, людина в рукавичках відповіла: «Так-так. Ми розуміємо вас »


"Заткнися." - Сказав Нік, а потім повернувся до кімнати, постійно дивлячись на двох чоловіків. "Давайте."


Вони пройшли за ним. Він зачинив двері. Людина в рукавичках сказала: Ви не розумієте. У нас є повідомлення для вас.


Я чудово розумію. Ви використовували повідомлення у конверті, щоб знайти мене. Багато століть тому ми використали цей трюк у Сполучених Штатах. Але ви не прийшли за мною одразу. Як ви дізнаєтеся, що я зараз прийду, і що це був я?»


Вони дивилися один на одного. Чоловік у рукавичках сказав, «Рація. Ми чекали в іншому коридорі. Друг у холі повідомив про те, що ви отримали конверт.


«Дуже ефективно. Сядьте та підніміть руки до обличчя».


«Ми не хочемо сидіти. Містер Ван Рейн послав нас по вас. Він має те, що вам потрібно.


— Ви все одно збиралися мене забрати. Хотів би я чи ні. Чи не правда?


"Ну, містер Ван Рейн був дуже ... рішучим".


"Тоді чому він не попросив мене приїхати до нього, чи сам не прийшов сюди, щоб зустрітися зі мною?"


"Ми цього не знаємо". ,


Як далеко він звідси?


"П'ятнадцять хвилин їзди".


"У його офісі чи вдома?"


"У своїй машині".


Нік подумки кивнув. Він хотів контакту та дій. Побажайте цього і ви це отримаєте. "Ви обидва, впріться руками в стіну". Вони почали протестувати, але дуло Вільгельміни їх вмовило, і вираз обличчя Ніка змінилося з доброзичливого на безпристрасну маску. Вони вперлися руками у стіну.


В одного був Colt 32 калібру, автомат. Інший був беззбройний. Він уважно оглянув їх, аж до їхніх гомілок для ніг. Він зробив крок назад, вийняв магазин із кольта і виштовхнув кулі з нього. Потім уставив магазин назад.


"Це цікава зброя", - сказав він. «Не такий зараз популярний. Чи можете ви купити тут патрони для нього?


'Так.'


'Де ти це купив?'


«У Brattleboro, Вермонт. Я був там із знайомими. Мені він подобається... Приємний.


Нік поклав Вільгельміну у кобуру. Потім він узяв кольт у руку і простягнув його до людини. 'Забирай.'


Вони повернулися і подивилися з подивом. Через деякий час рукавичка потяглася до зброї. Нік простяг йому. "Поїхали," сказав Нік. «Я згоден на відвідування цього Ван Рейна. Але я не маю багато часу. Будь ласка, не робіть швидких рухів. Я дуже нервуюсь, але я рухаюся досить швидко. Щось може статися не так, про що ми всі дуже пошкодуємо пізніше.


Вони мали великий, досить старий, але добре доглянутий Mercedes. З ними поїхав і третій чоловік. Нік здогадався, що то був хлопець із передавачем. Вони попрямували у бік шосе і зупинилися на вулиці, де біля житлового будинку був припаркований сірий Ягуар. Усередині була одна людина.


"Це він?" - Запитав Нік.


'Так.'


"До речі, у вас тут, у Голландії, дуже повільний годинник. Будь ласка, залишайтеся в машині 15 хвилин. Я говоритиму з ним. Не намагайтеся виходити". Я не скажу йому про цю подію у готелі. Ви розкажете йому свою історію.


Ніхто з них не рухався, коли вийшов з машини і швидко пішов до Ягуара. Він стежив за водієм Mercedes, доки не потрапив під прикриття Ягуара.


Людина в машині була схожа на морського офіцера у відпустці. Він носив куртку з мідними ґудзиками та синю флотську кепку. "Пан ван Рейн, сказав Нік," Чи можу я потиснути вам руку?


'Будь ласка.'


Нік потиснув тверду руку. «Я вибачаюсь за це, містере Кент. Але це дуже делікатна справа.


"У мене був час добре все обдумати," сказав Нік з усмішкою. Ван Рейн здавався збентеженим. «А ну-ви, звичайно, знаєте, про що я хочу поговорити з вами. Ви тут, щоб купити Єнісейські алмази. Я отримав їх. Ти знаєш їхнє значення, чи не так? Бажаєте зробити пропозицію?


"Я, звичайно, знаю," привітно сказав Нік. «Але ви знаєте, ми не знаємо точну ціну цього. Яку суму ви маєте на увазі приблизно?


"Шість мільйонів."


'Чи можу я їх побачити?'


'Звісно.'


Обидва чоловіки дивилися один на одного якийсь час, дружелюбно та вичікувально. Нік запитував, чи буде він витягувати їх з кишені, з бардачка, або з-під килимка. Нарешті Нік спитав, «Чи є у вас вони з собою?»


«Ці "алмази"? Слава Богу ні. Половина всіх поліцейських у Європі шукає їх. Він посміявся. "І ніхто не знає в чому справа." Він довірливо понизив голос. «Крім того, є деякі дуже ефективні злочинні організації, які полюють на це.»


'Справді? Gut, я думав, що це - таємниця.


'О ні. Новина вже відома по всій Східній Європі. Таким чином, ви можете собі уявити кількість витоків. Росіяни лютують. Я думаю, що вони цілком здатні скинути бомбу на Амстердам – невелику, звичайно – якби тільки вони були впевнені, що це було там. Ви знаєте, це саме про стати крадіжкою століття?


"Ви повинні знати, пане ван Рейн..."


'Кличте мені Пітер.


«Добре, Пітере, називайте мене Норман. Я не експерт з алмазів, але - і пробач це дурне питання - скільки каратів це буде? »


Гарне обличчя літнього чоловіка здивувало. «Норман не знає нічого про торгівлю алмазами. Ось чому ти був із Філом ван дер Ланом, коли ви робили всі ці візити у другій половині дня?


'Звісно.'


'Я розумію. Ви повинні бути трохи обережним з цим Філом.


'Дякую.'


«Діаманти ще не розділені. Покупець може хотіти мати власну думку про них. Але я запевняю вас, що все, що ви чули про це правильно. Вони так само красиві і, звичайно ж бездоганні, як і оригінальні.


'Вони справжні?'


'Так. Але тільки бог знає, чому однакове каміння було знайдено в різних місцях, так далеко одне від одного. Це чудова загадка для мозку. Або, можливо, не загадка для мозку взагалі, якщо вони не можуть бути пов'язаними.


'Це правда.'


Ван Рейн похитав головою і замислився на мить. «Напрочуд, природа, геологія.


Це велика таємниця.


Якби ви знали, що це за таємниця для мене, подумав Нік. З усього я дійсно розумію, що ми могли б зберегти половину цієї розмови в секреті. «Я купив кілька каменів від Філа як експеримент.»


'Ой. Ви все ще потребуєте їх?


“Наша компанія швидко розширюється.


'Я розумію. Добре. Як ви дізнаєтесь, скільки треба платити?


«Я дозволив йому встановити ціни самому. Ми будемо знати протягом двох тижнів, або ми будемо робити великий бізнес з Manson's або ніколи не звернемося до них знову.


Дуже розумно, Нормане. Але моя репутація, мабуть, навіть надійніша, ніж у


Ван дер Лана. Ви можете дуже добре перевірити, що для себе. Чому ти не даєш мені встановити ціну на ці алмази?


«Існує ще якась різниця між невеликим пробним замовленням і замовленням на шість мільйонів доларів.»


«Ви самі ж кажете, що ви не фахівець із алмазів. Навіть коли ви перевіряєте їх, наскільки добре ви знатимете їхню ціну?


"Тоді я просто тепер знаю трохи більше, ніж раніше." Нік витяг лупу з кишені і сподівався, що він не був надто незграбний. Чи можу я піти подивитися їх зараз? Ван Рейн випустив пригнічений смішок. «Ви американці такі. Можливо, ви не експерт з алмазів взагалі, можливо, ви жартуєте. Він поліз у кишеню синьої куртки. Нік напружився. Ван Рейн дав йому сигарету Spriet із маленької пачки та взяв одну собі.


«Добре, Норман. Ви можете побачити їх.


Допустимо у п'ятницю ввечері? В моєму будинку? Він розташований неподалік Volkel, просто поруч з Den Bosch. Я надішлю машину, щоб забрати вас. А може, ви захочете залишитися на вихідні? У мене завжди є кілька чарівних гостей.


"Добре. Я прийду в п'ятницю, але я не зможу залишитися на вихідні. Дякую, в будь-якому випадку. Не турбуйтеся про машину, тому що я взяв її в оренду. Це для мене більш комфортно і таким чином я не турбуватиму вас, коли я мушу поїхати.


'Як хочеш..." Він вручив Ніку візитну картку. «Це моя адреса і на звороті є невеликий план карти цього району. Це для того, щоб було трохи легше туди проїхати. Чи маю я просити моїх людей, щоб доставити вас назад у Місто?


«Ні, в цьому немає потреби. Я сяду на автобус наприкінці вулиці. Це теж схоже весело. Крім того, ці твої люди... здається їм трохи не подобається моя компанія.


Нік потис йому руку і виліз. Він усміхнувся і помахав Ван Рейну, який йому дружньо кивнув і відвернувся від тротуару. Усміхаючись, Нік також помахав чоловікам у Мерседесі позаду. Але вони ігнорували його повністю, як старомодна британська знать фермера, який нещодавно вирішив закрити свої поля для полювання.


Коли Нік увійшов до цього готелю, він вдихав запах біфштексу з великого ресторану. Він подивився на свій годинник. Він мав забрати Хелмі за сорок хвилин. Він також був голодний. Це величезний голод був зрозумілий. У цій країні, без набитого шлунка, ви навряд чи встоятиме проти всіх чудових запахів, які ведуть вас за ніс протягом усього дня. Але він узяв себе в руки і пройшов повз ресторан. У ліфті голос позаду нього зупинив його. «Пан Kent-» Він швидко повернувся і впізнав поліцейського, якому писав свою заяву після нападу трьох чоловіків.


'Так?'


Нік відчув симпатію до цього поліцейського детектива, коли він вперше зустрівся з ним. Він не думав, що він повинен був змінити свою думку прямо зараз. Доброзичливе, відкрите, «голландське» обличчя людини було неможливо зрозуміти. Чисто сталева непримиренність просвічувала, але це було все можливе, тільки для вигляду.


"Г-н Кент, у вас момент для мене за кухлем пива?"


'Добре. Але не більше одного, у мене зустріч. Вони увійшли в старий, соковитий бар і детектив замовив пиво.


"Коли поліцейський платять за випивку, він хоче щось натомість," сказав Нік з посмішкою, яка мала пом'якшити ці слова. "Що ви хочете знати?


У відповідь на його усмішку детектив теж усміхнувся.


«Я уявляю, містере Кент, що ви кажете мені стільки, скільки ви хочете сказати».


Нік пропустив його усмішку. 'Чи?


Не сердіться. У такому місті, як це, у нас є чимало проблем. Протягом багатьох століть ця країна була своєрідним перехрестям світу. Ми завжди для всіх цікаві, якщо дрібні події тут не є частиною ширшої картини. Можливо, це все трохи грубіше в Америці, це набагато простіше, там також. У вас ще є океан, який відокремлює велику частину світу. Тут ми завжди турбуємося про кожну дрібницю.


Нік скуштував пиво. Чудово. "Можливо, ви маєте рацію."


«Візьмемо цей напад на вас, наприклад. Звичайно, було б набагато простіше для них просто вдертися у вашу кімнату. Або почекати, поки ви пішли б віддаленою вулицею. Що робити, якщо вони хочуть щось від вас, що ви носите з собою?


Я радий, що ваша поліція дуже обережна, говорячи про різницю між пограбуванням та крадіжкою із зломом.


«Не кожен знає, що є реальна різниця, містере Кенте.


«Просто адвокати та співробітники поліції. Ви юрист? Я не юрист.


"Ах." Був невеликий інтерес до цього. 'Звичайно, ні. Ви покупець алмазів. Він вийняв маленьку фотографію та показав Ніку. Цікаво, це випадково не один із тих людей, які напали на вас.


Це архівна фотографія того "товстуна" з непрямим освітленням, яке робило його схожим на напруженого борця.


"Ну," сказав Нік ", це цілком може бути він. Але я не впевнений. Все пройшло так швидко.


Детектив відклав фотографію. «Ви сказали б мені зараз – неофіційно, як кажуть журналісти, – якби він був один із них?»


Нік замовив ще два пива і подивився на годинник. Він повинен був забрати Хелмі, але це було надто важливо, щоб пройти вгору.


"Ви проводите досить багато часу на цій регулярній рутинній роботі в готелі," сказав він. «Ви маєте бути дуже зайнята людина.»


«Ми просто так зайняті, як і всі інші. Але, як я сказав, іноді дрібні деталі вписуються в загальну картину. Ми повинні продовжувати спроби, а іноді шматок головоломки приходить на місце. Якби ви відповіли на моє запитання зараз, можливо, я скажу вам, що те, що може вас зацікавити.


"Неофіційно?"


«Неофіційно».


Нік глянув на людину, уважно. Він дотримувався своєї інтуїції. «Та це був один із них.»


"Я так і думав. Він працює на Філіпа Ван-дер-Лана. Троє з них ховаються у його заміському будинку. Досить побиті.


"У вас є людина там?"


«Я не можу відповісти на це запитання. Навіть неофіційно”.


'Я розумію.'


«Ви хочете зробити звинувачення проти них?»


'Ще немає. Що таке Єнісейські алмази?


'Ах. Багато людей у цій галузі могли б сказати вам, що це таке. Незважаючи на те, що документально це не підтверджено, можна вірити чи не вірити цьому. Кілька місяців тому, три блискучі алмази були знайдені на золотих копальнях вздовж річки Єнісея - тобто десь у Сибіру. Це була найбільш дивовижна знахідка зроблена колись. Вважається, що вони важать майже з половиною фунт кожен і оцінюється в 3,100 каратів. Чи усвідомлюєте ви їхню цінність?


"Просто чудо. Залежить лише від якості.


«Вважається, що вони найбільші у світі та їх назвали "Єнісейськими кулінанами" за прикладом алмазу "Куллінан". Він був знайдений у 1905 році в Трансваалі та розрізаний на частини тут у 1908 році. Два з перших чотирьох великих каменів, можливо, досі найбільший, бездоганний діамант у світі. Вони говорять про те, що росіяни найняли голландського алмазного експерта визначити його вартість. Їхня служба безпеки була надто слабкою. Він, а також ці алмази зникли. Люди й досі думають, що вони знаходяться в Амстердамі.


Нік видав короткий, майже нечутний свисток.


«Це справді крадіжка століття. Чи є у вас якісь ідеї, де ця людина може бути?


«Це великі труднощі. Під час Другої світової війни ряд голландців - мені дуже незручно, це говорити - виконував деякі досить прибуткові роботи для німців. Зазвичай вони це робили за гроші, хоча були деякі, хто зробив це для ідеалістичних цілей. Звісно, записи про це були знищені чи сфальсифіковані. Це майже неможливо простежити, особливо тих, хто виїхав до Росії або які, можливо, були захоплені росіянами. Ми маємо більше двадцяти підозрюваних, але у нас є фотографії або описи лише половини з них.


Ван-дер-Лан один із них?


'О ні. Він надто молодий для цього. Пан Ван дер Лан великий бізнесмен. Його діяльність стала досить складною в останні роки.


«Принаймні досить складною, щоб зробити знімок цих алмазів? Або якось привести їх до Амстердама?


Обережно детектив ухилився від цієї засідки. «Оскільки власник каміння досить потайливий, є чимало фірм, які ведуть азартну гру за цією ціною.»


«Як щодо міжнародних ускладнень? Що б означала ця знахідка, як це означає для ціни алмазу?


«Звичайно, ми працюємо з росіянами. Але як тільки каміння буде розколото, ідентифікація навряд чи можлива. Вони можуть бути розщеплені дуже швидко і занадто недбало, але вони завжди будуть цікаві для ювелірних виробів. Самі собою ці камені не становлять великої небезпеки для алмазного світу, і, наскільки нам відомо, що копальні на Єнісеї не нове поле. Якби не було, на ринку алмазів відбуватиметься хаос. Звичайно, протягом короткого проміжку часу.


"Я розумію, що я повинен бути дуже обережним."


Містер Кент не брешіть, але я не вірю, що ви покупець алмазів. Ви не хочете сказати мені, хто ви насправді? Якщо я домовлюся з вами, то, можливо, ми могли б допомогти один одному.


"Я сподіваюся, що зможу допомогти вам, наскільки я можу," сказав Нік. «Я хотів би також вашу співпрацю. Але мене звуть Норман Кент, і я покупець алмазів для Bard Галереї у Нью-Йорку. Ви можете зателефонувати Біллу Роудсу, власнику та директору "Барда". Я заплачу за дзвінок.


Детектив зітхнув. Нік оплакував свою нездатність працювати з цією людиною.


Але тактично було мало сенсу відмовлятися від його прикриття. Можливо, детектив знав більше про смерть Вітлока, ніж було у поліцейських звітах. Нік також хотів запитати його чи мають Пітер-Ян ван Рейн та Пол Мейєр та його помічники снайперську підготовку. Але він не міг цього вдіяти. Він закінчив свою склянку пива. «Я маю працювати нині. Я вже й так затримуюсь.


Не могли б ви відкласти цю зустріч?


"Я б не хотів цього."


«Будь ласка, зачекайте, - вам з ким треба зустрітися.»


Вперше відколи Нік знав його, детектив показав свої зуби.


Розділ 4


Людина, яка прийшла до них був Яап Баллегойєр - "Представник нашого уряду," сказав детектив з деякою повагою до голосу. Нік знав, що не грав. Його поведінка і тон були тремтливе раболіпство особливо використовується для начальства у великому званні.


був добре одягнений чоловік - у капелюсі, рукавичках і з палицею, остання мабуть через його кульгавість. Його обличчя було майже безпристрасним, і це теж було пробачено тим, що Нік зрозумів, - це обличчя було результатом пластичної хірургії. Одне око було зроблено зі скла. Колись у минулому, що людина була страшенно обпалена або отримала поранення. Його рот і губи не працювали дуже добре, хоча його англійська звучала правильно, оскільки він намагався сформувати свої слова у повільній точності.


Містер Кент. Я хотів би, щоб ти затримався зі мною на мить. Це займе лише півгодини, і надзвичайно важливо.


«Це не може зачекати до завтра? Я призначив побачення.


'Будь ласка. Ви отримаєте вигоду від цієї зустрічі.


"З ким?"


'Ви помітите. Дуже важлива людина.


"Будь ласка, містере Кент," додав детектив.


Нік знизав плечима. «Якщо ви просто чекатимете, поки я не подзвоню їй.»


Балегойєр кивнув нерухомим обличчям. Можливо, що людина не могла навіть усміхатися, подумав Нік. "Звичайно," сказав ця людина.


Нік зателефонував Хелмі і сказав їй, що він буде пізно.


"... На жаль, дорога, але тут, здається, багато людей, які бажають зустрітися з Норманом Кентом."


"Норман," занепокоєння в її голосі було реальним. 'Будь ласка будь обережним.'


"Не бійся. Нічого не боятися в цьому богобоязливому Амстердамі, люба.


Детектив залишив їх наодинці з шофером Bentley. Балегойєр мовчав, коли вони швидко проїхали Linnaeusstraat і за десять хвилин зупинився перед гігантським складом. Нік побачив значок Shell, як двері піднялися, і потім зісковзнули вниз за автомобілем моментом пізніше.


Інтер'єр добре освітленої будівлі був настільки великий, що Bentley міг зробити великий поворот, а потім зупинку поруч із ще більшим і блискучим лімузином на стоянці десь у середині. Нік помітив купи картону, за нею акуратно припаркувалася вилочні навантажувачі, і через дорогу менший автомобіль із людиною, що стоїть поряд з ним. У руках він тримав гвинтівку чи пістолет-кулемет. З цієї відстані Нік не міг точно сказати. Він спробував приховати його якомога непомітніше за своїм тілом. У проміжку складених коробок на навантажувачі, Нік побачив другу людину. Інші стояли біля дверей. Вони виглядали дуже пильними.


Коротким рухом лівої руки він поправив Вільгельмін у кобурі. Він починає почуватися не надто впевнено. Балегойєр сказав: "Якщо ви займете місце в задній частині іншого автомобіля, ви зустрінете людину, про яку я говорив."


Нік залишився нерухомим на мить. Він побачив порожні тримачі прапорців на блискучих чорних крилах лімузина. Тихо запитав він, «Скажи мені, що робить людина в цій машині, чи має право ставити ці прапори в власниках?».


'Так.'


Містер Балегойєр, коли я вийду з цієї машини, я буду дуже беззахисною мішенню на деякий час. Ви б такі добрі, щоб вийти попереду мене?


'Звісно.'


Він тримався близько за Балегойєр, коли він відчинив двері лімузина і сказав:


«Пан Норман Кент.


Нік метнувся в лімузин і Балегойєр зачинив за ним двері. Була жінка у задній частині автомобіля. Але це був тільки запах її парфумів, який переконав Ніка, що він має справу з жінкою. Вона була настільки загорнута в хутра та вуалі, за якими ви не могли бачити її. Коли вона почала говорити, він відчув себе трохи краще. То був жіночий голос. Вона говорила англійською мовою з сильним голландським акцентом.


«Пан Кент, дякую, що прийшли. Я знаю, що це все незвичайно, але це незвичайні часи.


'Справді.'


«Будь ласка, не лякайтеся. Це практичне ділове питання - ця зустріч, я маю це дійсно сказати.


"Я був у шоці, поки я не зустрівся з вами," збрехав Нік. «Але тепер я почуваюся трохи краще.»


'Дякую. Ми розуміємо, що ви прибули в Амстердам, щоб щось купити. Ми хочемо допомогти вам.'


«Всі, здається, цього хочуть допомогти мені тут. У вас дуже гостинне місто.


«Ось як ми думаємо про це також. Але ви не можете довіряти всім.


'Я знаю це. Я зробив покупку. Це досі експеримент.


«Це було великою угодою?»


'О ні. Ну, на кілька тисяч доларів алмазів. Від одного пана Пилипа ван дер Лана.


'Чи правда, що пан Ван дер Лан також пропонуємо Вам особливо велике каміння?


«Ви маєте на увазі Єнісейські алмази?»


'Так.'


"Оскільки це крадене, я не думаю, що я можу сказати, що я говорив про це."


З-за густої чорної вуалі почувся різкий крик роздратування. Це була не та жінка, щоб її роздратувати. Існувало щось зловісніше, ніж звук...


Він старанно підбирав слова. - «Тоді ви розглянете мою позицію? Я нікому не скажу, що ми говорили про ті алмази, це було б неввічливо, щоб не сказати більше. До мене звернулися кілька людей, які натякають, що якщо я зацікавлений у цих алмазах вони можуть бути мені продані.


Він почув, що щось на зразок гарчання. - «Стережіться таких пропозицій. Вони дурять вас. Це, як кажуть англійці: шулерство.


"Можливо, я навіть не хочу їх купувати."


«Пан Кент, у нас невелика спільнота тут. Мета вашого візиту абсолютно ясна для мене. Я намагаюсь допомогти вам.


«А може, продати алмази?»


'Звісно. Ми побачили, що ви можете бути обдурені. Я вирішила вас попередити. Через кілька днів пан Балегойєр організує зустріч із вами, щоб показати вам їх.


Чи можу я побачити їх зараз? Нік поставив питання з привітно, у поєднанні з безневинною посмішкою.


«Я думаю, ви знаєте, що це не можливо. Пан Баллегоєр зателефонує вам. Водночас не варто викидати гроші безцільно.


'Дякую.'


Певне, переговори закінчилися. "Ну, дякую за попередження," сказав Нік. "Я більш-менш бачу нові можливості для алмазного бізнесу."


'Ми знаємо це. Часто буває доцільно, послати розумну людину, яка не є фахівцем, ніж експерта, яка не така розумна. До побачення, містере Кент.


Нік вийшов з лімузина і повернувся на своє місце поряд з Балегойєром. Машина з жінкою заслизнула тихо до металевих дверей, та піднялася та автомобіль зник у весняному сутінку. Номерний знак був затемненим. Двері залишалися відчиненими, але водій Ballegooyer не став заводити машину. "Я запізнююся," - сказав Нік.


«Так прямий, містере Кент. Цигарку?


'Дякую.' Нік прикурив. Вони дали час лімузину, щоб піти, можливо, щоб зупинитися та відкрити номерні знаки. Він запитував, чи будуть вони ставити прапори в власниках. "Важлива дама."


'Так.'


«Як ми називатимемо її, якщо ви подзвоните мені?»


"Візьміть будь-яке ім'я або код, який ви хочете."


"Мадам J?"


'Добре.'


Нік ставив питання, де Баллегойер отримав усі ці рани. Він був чоловік, який міг би бути будь-ким, від льотчика-винищувача до піхотного солдата. Достойна людина була надто просте визначення про неї. Було не так вже й важко дійти висновку, що ця людина виконуватиме свій обов'язок за будь-яких обставин. Схожий на британських офіцерів, якими Patton так захоплювався, коли вони сказали, якщо це обов'язок ми будемо атакувати будь-кого з одним хлистом.


За п'ятнадцять хвилин Bentley зупинилася перед готелем Die Port ван Клів. Балегойєр сказав: «Я тобі подзвоню. Дякую, що погодились на зустріч, містере Кент.


Нік побачив людину, що наближається у фойє і повернув і насторожився. Сотні людей можуть пройти повз вас без вас, не збиваючи вас ні на волосину від курсу, але коли ваші почуття гострі як бритва, і ваші очі завжди напоготові або ледь розслаблені, людина, яка, здається, знайома після того, як ви її побачили. Деякі з нас, Хоук сказав одного разу, мають вбудований радар, як кажанів.


Людина була звичайною. Він був досить старим, добре одягненим, але не зі смаком, із сивими вусами та жорсткою ходою напевно від артриту чи просто проблеми із суглобами. Він був нецікавим – тому що він хотів таким бути. Він носив металеві окуляри зі злегка тонованими лінзами.


Скло завадило Ніку негайного впізнати людину. Тоді людина сказала: «Доброго вечора, містере Кент. Чи ми не повинні піти на прогулянку? Це буде гарно погуляти вздовж каналів.


Нік посміхнувся. То був Девід Хоук. "Із задоволенням," сказав він. Він саме це й мав на увазі. Це було полегшенням обговорити події останніх двох днів, і хоча він іноді вдавав, що незадоволений, він завжди користувався порадами Хоука.


Старий був нещадний, коли його обов'язки викликали його, але якщо ви могли побачити це на його зовнішній вигляд, ви бачили обличчя, повне до вас жалю - обличчя з дивним співчуттям до вас. У нього була фантастична пам'ять, і був один із тих людей, Нік хотів визнати це, що пам'ять Хоука була кращою, ніж його. Він також добре аналізував факти, поки його гострий мозок не знаходив точку, де вони підходять один до одного. Він був обережний, з вродженою звичкою судді дивитися на ситуацію з трьох сторін відразу і зсередини теж, але на відміну від багатьох експертів з деталей, він міг приймати рішення протягом секунди і довго дотримуватися їх, якщо вони виявились дійсними.


Вони йшли Nieuwendijk, говорячи про місто, поки вони не прийшли до місця, де весняний вітер зірвав би будь-який шанс прослуховування з мікрофоном далекої дії. Там Хок сказав: «Я сподіваюся, що не зіпсую твої плани на сьогодні, я не затримуватиму тебе надто довго. Сьогодні я мушу виїхати до Лондона.


"У мене призначена зустріч з Хелмі, але вона знає, що я буду пізно."


«Ах, люба Хелмі. Таким чином, ви робите успіхи. Чи ви задоволені тим, що наші правила не відрізняються від правил Гувера?


"Це може зайняти трохи більше часу, якби вони були дотримані." - Нік розповів про події пов'язані з його зустрічами з Ван-дер-Ланом, з Ван Рейном та з завуальованою жінкою у лімузині. Він відзначив кожну деталь, окрім соковитих моментів із Хелмі. Вони не мають до цього відношення.


"Я збирався розповісти вам про Єнісейські алмази," сказав Яструб, коли Нік закінчив свою розповідь, "У АНБ були ці розвіддані вже тиждень, але ми тільки що отримали їх. Голіаф рухається повільно". Його тон був гірким. "Вони метушаться навколо вас , тому що ходять чутки, що ви приїхали сюди, щоб купити ці алмази.Жінка у вуалі - якщо вона та, ким ми її вважаємо - одна з найбагатших жінок у світі.З деяких очевидних причин вона вирішила, що ці алмази повинні продаватися через Ван дер Лаан і Ван Рейн з різних причин теж про це думають.


"Це стало корисним прикриттям", - прокоментував Нік. "Поки вони не зрозуміють домовитися, і все не вийде назовні". Ключове питання: у кого вони насправді? Чи пов'язано це з витоком інформації про наших шпигунів і смертю Вітлока?


'Можливо. Або може бути ні. Скажімо так, "Менсон" став шпигунським каналом через постійний поток кур'єрів між різними алмазними центрами. Єнісейські алмази привезли до Амстердама, тому що їх можна продати там і тому, що шпигунська мережа "Менсона" організується звідси. Бо злодій знає. Хоук вказав на купу освітлених квітів, ніби вони говорили про це. Він тримав свою палицю, як меч, подумав Нік.


«Можливо, вони придумані лише для того, щоб допомогти нам із цією проблемою контррозвідки. За нашими даними, Херб Уітлок знав Ван-дер-Лана, але він ніколи не зустрічав ван Рейна, і він нічого не знав про Єнісейські алмази.


«Навряд чи була якась можливість, що Уітлок чув про них. Якби він це знав, він не зробив би жодного зв'язку. Якби він прожив трохи довше, то міг би це зробити.


Хоук тицьнув палицею в тротуар коротким рухом колючого. - Ми це дізнаємося. Можливо, від місцевих детективів прихована частина інформації, яку ми маємо у нашому розпорядженні. Цей голландський перебіжчик називав себе німцем у Радянському Союзі під назвою Ганса Гейзера. Маленький, худий, близько п'ятдесяти п'яти років. Світло-русяве волосся і в Сибіру у нього була білява борода.


«Можливо, росіяни не передали, цей опис голландцям?»


'Можливо. Можливо те, що він здійснив крадіжку алмазів, не пов'язано з тим, де цей Гейзер був до 1945 року, або детектив приховує це від вас, що матиме сенс».


«Я стежитиму за цим Гейзером».


«Він може бути худою, невисокою, темною людиною без бороди. Для такої людини, як вона, це може бути передбачуваними змінами. Це все, що ми знаємо про цього Гейзера. Діамантовий експерт. Нічого немає впевненості взагалі.


Нік подумав. - «Жоден із людей, з якими я зіткнувся досі на нього не схожий. Ні ті, хто нападав на мене.


«Погано організований напад. Я вважаю, що реальною була лише спроба застрелити Хелмі в аеропорту. Ймовірно люди Ван-дер-Лана. Замах на Хелмі відбувся, тому що вона дізналася, що вона шпигунський кур'єр і тому, що вони думали, що ви могли б бути агентом ЦРУ чи ФБР.


«Напевно, тепер вони змінили свою думку про її ліквідацію?»


'Так. Неправильна оцінка. Прокляття всіх датських мафіозі. Ми знаємо, які дані залишилися на Хелмі в Нью-Йорку. Справа у власності "Менсона". Це було показано тут. Ця спроба замаху не вдалася. Потім вона доставила портфель у хорошому стані. Вона поводиться нормально. Ви виявились покупцем алмазів, якого вони перевірили і переконалися, що він має багато доларів, щоб витратити на покупки. Ну вони можуть дійти висновку, що ви не вписуєтесь в ролі простого покупця алмазів. Звісно, ні, тому що ви шукаєте Єнісейські алмази. Можливо, є підозри, але немає жодних причин боятися вас. Ще одна неправильна оцінка.


Нік згадав нервозність Хелмі. "Я перевтомилася," звучить як дуже слабке виправдання. Напевно, Хелмі намагалися скласти шматочки інформації разом, не знаючи про суть.


"Вона була дуже нервовою в літаку," сказав Нік. «Вона тримала свою валізку так, ніби вона була прикута до її зап'ястя. І вона, і Ван-дер-Лан, здавалося, зітхнули з полегшенням, коли вона передала валізку йому. Можливо, вони були й інші причини.


'Цікаво. Ми не знаємо, напевно, але ми повинні припустити, що Ван-дер-Лан не знає, що вона дізналася, що відбувається у фірмі "Менсона". Я залишу цей аспект питання вам.


Вони ходили, і засвітилися вуличні ліхтарі. Це був типовий весняний вечір у Амстердамі. Чи не холодно, не жарко, волого, але приємно. Обережно, Хоук нагадав різні події, випитуючи думку Нікі тонкими питаннями. Нарешті старий вирушив на вулицю Hendrikkade і Нік зрозумів, що офіційні справи закінчено. "Давайте вип'ємо пива, Ніколас," сказав Хоук. "За ваш успіх."


Вони увійшли до бару. Стара архітектура, красива ситуація. Це було схоже на місце , де Генрі Хадсон випив свою останню склянку перед встановленням вітрила на De Хальве Maen вивчати індіанський острів Манхеттен. Нік розповів цю історію перед тим, як випити склянку пінистого пива.


"Так," Хоук визнав це сумно. «Їх називали дослідниками. Але ніколи не забувайте, що більшість із них шукали своєї вигоди. Два слова відповідатимуть на більшість запитань і про тих людей, і таких людей, як Ван-дер-Лан, Ван Рейн, і та жінка за вуаллю. Якщо ви не вирішите цю проблему самостійно, дайте їм спробувати.


Нік випив пиво і почав чекати. Іноді Хоук може звести вас з розуму. Він вдихав аромат із великої склянки. 'Хм. Це пиво. Не газована вода з алкоголем та деякими додатковими ароматизаторами.


«Які ці два слова?» - Запитав Нік.


Хок повільно випив келих, потім поставив його перед ним зітхнувши. Потім він підняв свою палицю.


'Хто виграє?' пробурмотів він.


Знову Нік вибачився, як тільки він розслабився в її автомобілі Vauxhall. Хелмі була добрим водієм. Було лише кілька жінок, поряд з якими він міг сидіти в автомобілі байдужим, не турбуючись, коли вони їхали. Але Гельмі їхала впевнено. «Бізнес, дорога. Це як хвороба. Як щодо "П'яти Мух" загладити моє запізнення?


"П'ять Мух?" вона пригнічено засміялася. «Ви читали дуже багато, про Європу за 5 доларів на день. Це для туристів.


«Тоді знайти інше місце. Здивуй мене.'


'Добре.'


Вона була рада, що він спитав її. Вони поїли в Zwarte Schaep, при свічках, на третьому поверсі мальовничої будівлі сімнадцятого століття. Поруччя були зі скрученого каната; мідні каструлі прикрашали обпалені стіни. У будь-який момент ви очікували побачити Рембрандта, що тут прогулювався з довгою трубкою і рукою гладив пухку дупу своєї подруги. Напій був досконалий, їжа фантастична атмосфера чудовим нагадуванням, що час не повинен бути витрачений дарма.


За кавою та коньяком, Нік сказав: «Спасибі велике за те, що привели мене сюди. На цьому тлі ви мені нагадали, що народження та смерть є важливими подіями, і все, що відбувається між ними, це гра.


«Так, цей заклад, здається, поза часом.» Вона поклала руки на нього. «Приємно бути з тобою, Нормане. Я відчуваю себе у безпеці, навіть після того, як все те, що сталося.


Я була на вершині всього мого життя. У моїй сім'ї було добре і тепло у своєму роді, але я ніколи не відчувала себе дуже близько до них. Можливо, тому я відчувала такі теплі почуття до Голландії та "Менсон" та Філу...»


Раптом вона замовкла, і Нік подумав, що вона збиралася заплакати. Приємно, якщо ви штовхнули цю жінку у певному напрямку, але будьте обережні, коли ви прибуваєте на перехресті та роздоріжжі. Вона навігація азартної гри. Він насупився. Ви повинні були визнати, що деякі з цих азартних ігор були гарні. Він погладив її блискучі нігті. «Ви перевірили відомості про ці алмази?»


'Так.' Вона розповіла йому про Трансваальський Куллінан. Філ сказав, що є алмази, які вони називають Єнісейськими Куллінанами. Вони, ймовірно, будуть виставлені на продаж.


'Вірно. Ви можете дізнатися більше про це. Історія свідчить, що їх вкрали в Радянському Союзі, і зникли в Амстердамі.


"Це правда, що ти насправді шукаєш їх?"


Нік зітхнув. Це був її спосіб пояснити всі таємниці, що оточують "Нормана Кента".


«Немає дорога, я не думаю, що я зацікавлений у торгівлі краденим. Але я хочу подивитись, коли їх запропонують.


Ці солодкі блакитні очі стискалися з відтінком страху та невпевненості.


Ти плутаєш мене, Норман. В одну хвилину я думаю, що ви бізнесмен, розумний залежно від випадку, то мені цікаво, якщо ви могли б бути страховим інспектором, чи, можливо, кимось із Інтерполу. Якщо це так, любий - скажіть мені правду.


"Чесно кажучи і справді, дорога немає." Вона була слабким слідчим.


Вона повинна просто спитати його, якби він працював на якусь секретну службу.


«Невже вони дізнаються щось нове про людей, які напали на вас у вашій кімнаті?»


'Ні.'


Вона подумала про Поля Мейєра. Він був лякаючим її людиною. Чому Філ має щось спільне з такою людиною, як він? Сліди страху ковзали її спиною і оселилися десь між лопатками. Куля у Схіпхолі - робота Мейєра? Замах на неї? Може, за наказом Філа? О ні. Тільки не Філ. Тільки не "Менсон". Але як щодо тих мікрозаписів Келлі? Якби вона не виявила їх, вона могла б просто запитати Філа, але тепер її маленький світ, до якого вона стала настільки прив'язана, тремтів дощенту. І вона не знала, куди йти.


«Я ніколи не думала про те, як Амстердамі багато злочинців, Нормане. Але я буду щаслива, коли повернуся до Нью-Йорка, навіть якщо там я боюся ходити вулицею поряд з моєю квартирою вночі. Ми мали три напади менш ніж у двох кварталах.


Він відчув її дискомфорт і йому було шкода. Ступінь статусу - кво є важчим для жінок, щоб створити його, ніж для чоловіків. Вона плекала його, як її скарб, вона притулилася до нього. Вона закріпила якоря до нього, як морська істота на дотик нерішуче перевіряє кораловий риф, коли відчуває удари вітру. Коли вона запитала: чи це правда? вона мала на увазі: ти не зрадиш мене теж? Нік знав, що якщо їхні стосунки зміняться. Звичайно, він міг би використати достатньо важелів у якийсь момент, щоб змусити її йти так, як він хотів. Він хотів, щоб влада, або деякі з її якір були перенесені з Ван-дер-Лана і "Менсона" до нього. Вона сумніватиметься в них, а потім запитає його -


«Дорогий, я можу дійсно довіряти Філу роблячи те, що загубить мене, якщо він обманює мене?» , а потім чекати на його відповідь.


Нік поїхав назад. Вони поїхали до Stadhouderskade і вона сиділа поруч з ним. «Я почуваюся ревнивим сьогодні,» сказав Нік.


'Чому?'


«Я думав про тебе з Філом. Я знаю, що ви захоплюєте його, і я побачив, що він дивиться на тебе певним чином. Це гарний великий диван, який він має у своєму кабінеті.


Мені почало мерехтить. Навіть якщо ви не хочете - великий бос тощо.


"О, Норман." Вона потерла ногу на внутрішній стороні коліна, і він уразився теплотою, що вона може зробити на нього. 'Це не так. Ми ніколи не займалися сексом там – не в офісі. Як я вже казала вам, це було лише кілька разів, коли ми звідти йшли. Ти не такий старомоден, щоб божеволіти від цього?


'Ні. Але ти досить гарна, щоб спокусити навіть бронзову статую.


Дорогий, якщо це те, чого ви хочете, ми не повинні обманювати один одного.


Він обійняв її за руку. «Це не така вже й погана ідея. У мене є дуже тепле почуття до вас, Хелмі. З того моменту, як ми зустрілися. І після цього, вчора ввечері, це було так дивно. Це неможливо, дуже сильні емоції. Наче ви стали частиною мене.


"Ось що я відчуваю, Норман," прошепотіла вона. Зазвичай мене не хвилює, якщо я зустрічаюся з хлопцем чи ні. Коли ти подзвонив мені, щоб сказати мені, що ти запізнишся, я відчула порожнечу всередині. Я намагалася щось читати, але я не можу. Я мала рухатися. Я мала щось робити. Ви знаєте, що я зробила? Я перемила купу посуду.


Ви були б дуже здивовані, якби побачили мене, тоді. Одягнена на обід, з великим фартухом і в гумових рукавичках. Щоб не думати. Побоюючись, що ви взагалі можете не прийти.


"Я думаю, що я вас розумію." - Він придушив позіхання. "Час лягати спати...


Коли вона була у ванній та увімкнула воду, він зробив швидкий телефонний дзвінок. Жіночий голос із дуже легким акцентом відповів. "Привіт Mata," сказав він. «Я не можу говорити надто довго. Є деякі інші деталі картин Салам , які я хотів би обговорити з вами. Я повинен був передати вам привіт від Hans Noorderbos. Ви будете вдома о пів на десяту завтра вранці?


Він почув здавлений стогін. Настала тиша. Тоді так.'


«Чи можете ви допомогти мені трохи протягом дня? Мені потрібний гід. Це буде вигідно.


'Так.' Він захоплювався її швидкою реакцією та її лаконічністю. Вода у ванній кімнаті була вимкнена. Він сказав: «Добре, Джоне. До побачення.'


Хелмі вийшла з ванної кімнати з її одягом на руці. Вона почепила їх акуратно на стілець. «Ви хочете щось випити, перш ніж йти спати?»


'Чудова ідея.'


Нік затамував подих. Це було щоразу, коли він бачив, це гарне тіло. У м'якому світлі вона сяяла, як фотомодель. Її шкіра була не така темна, як його, на ньому не було одягу. Вона простягла йому склянку і посміхнулася, усмішкою, яка була новою, сором'язливою, теплою.


Він поцілував її.


Вона повільно підійшла до ліжка і поклала склянку на тумбочку. Нік подивився на неї схвально. Вона сіла на білі простирадла і підтягла коліна до підборіддя. «Норман, ми маємо бути обережними. Я знаю, що ти розумний і знаєш багато про алмази, але завжди є шанс, що ви отримаєте не те. Розумний спосіб розмістити невелике замовлення, яке ви можете перевірити, перш ніж зважитися на щось більше.


Нік ліг на ліжко поруч із нею. «Ви маєте рацію, люба. Я сам уже подумав, що хотів би це зробити таким чином. Вона почала допомагати мені, подумав він. Вона попередила його проти Ван-дер-Лан та "Менсона", не кажучи це багатослівно. Вона поцілувала його в мочку, як наречена запрошує молодята насолодитися своїми навичками занять коханням. Він глибоко зітхнув і подивився на ніч за вікнами. Це не було б такою поганою ідеєю, щоб зробити ці штори, подумав він.


Він гладив її золотаві світлі пасма. Вона посміхнулася і сказала: "Хіба це не приємно?"


'Приголомшливі.'


«Я маю на увазі, щоби бути тут спокійно всю ніч і нікуди не поспішати. Ми будемо весь цей час для себе.


"І ви знаєте, як використовувати його."


Її посмішка була спокусливою. «Не більше, ніж ви. Я маю на увазі, якщо б ви не були тут, було б інакше. Але час не такий уже й важливий. Це людський винахід. Час має значення, тільки якщо ви знаєте, як заповнити його. Він ніжно погладив її. Вона справжній філософ, подумав він. Він дозволив своїм губам ковзнути її тілом. «Я видам цього разу те, що буде приємно згадати дорога,» пробурчав він.


Погладжуючи шию пальцями, вона сказала: "А я допоможу тобі."


Розділ 5


Чорна табличка на дверях квартири гласила - Пол Едуард Мейєр. Якщо Хелмі, Ван-дер-Лан або той, хто знав доходи Мейєра та його смаки, здійснив туди візит, то вони були б здивовані. Ван-дер-Лан навіть почав би розслідування цього.


Квартира на третьому поверсі одного зі старих будинків з видом на Naarderweg. Міцна, старовинна будівля, з чисто голландським копітким обслуговуванням. Багато років тому дилеру будівельних матеріалів з трьома дітьми вдалося орендувати прилеглу невелику квартиру.


Він зруйнував стіни і злив два люкси. Навіть із добрими стосунками, всі дозволи зайняли б принаймні сім місяців, у Нідерландах усі такі операції проходять через різні канали, які нагадують грязьові басейни, в яких ви тонете. Але після того, як закінчив, ця квартира була не менше восьми кімнат і мала довгий балкон. Три роки тому він продав свій останній лісовий склад разом з іншими своїми володіннями та вирушив до Південної Африки. Людина, яка з'явилася, щоб взяти її в оренду і оплачувану готівкою, був Пол Едуард Мейєр. Він був тихим орендарем і поступово став бізнесменом, котрий приймав багато відвідувачів. Візити не мали на увазі жінок, у цьому випадку, хоча зараз одна з них йшла вниз сходами. Але всі відвідувачі були порядні люди, такі як Мейєр. Особливо зараз, коли він був процвітаючою людиною.


Процвітання Мейєра було пов'язане з тими людьми, які прийшли до нього в гості, зокрема з Ніколасом Г. де Гроотом, який пішов п'ять років тому, наказавши йому наглядати за гарною, великою квартирою, і відразу ж після цього зник. Нещодавно Пол дізнався, що Де Гроот був експертом з алмазів для росіян. Це було все, що Де Гроот хотів сказати йому про це. Але цього було достатньо. Коли Де Гроот раптом з'явився у цій величезній квартирі, він знав, «Ти вкрав їх», - це все, що він мав сказати.


«Я одержав їх. І ви отримаєте свою частку. Тримайте Ван дер Лана в незнанні і не говоріть нічого.


Де Гроот зв'язався з Ван дер Ланом та іншими зацікавленими сторонами за допомогою пошти до запитання. Єнісейські алмази були заховані десь у непомітному пакеті у багажі Де Гроота. Три рази Пол спробував дістатися до них, але він не був надто розчарований, коли він не зміг знайти їх. Це завжди краще, щоб хтось інший намагався відкривати пакет вибухівки – замість того, щоб отримати свою частку від них безпечно.


Того чудового ранку, Де Гроот пив каву і поглинав рясний сніданок. Він насолоджувався видом з балкона, як він переглянув привезену Харрі Хазебруком. пошту. Давно коли його звали Ганс Гейзер, Де Гроот був невисоким блондином. Тепер, як і здогадувався Хоук, він був невисоким брюнетом. Ганц Гейзер був методичною людиною. Маскування було гарне, аж до тону шкіри та темного лаку для нігтів. На відміну багатьох маленьких людей, Де Гроот не поспішав і виділявся. Він блукав повільно по життю, нецікава і непомітна людина, яка, мабуть, мала побоювання бути впізнаною. Він вибрав непомітну роль і засвоїв її чудово.


Харрі Хазебрук був приблизно того ж віку, як Де Гроот. Близько п'ятдесяти років і приблизно такого ж зросту та статури. Він теж був шанувальником Фюрера, який обіцяв Німеччині так багато свого часу. Або тому, що йому потрібен був батько, або тому, що шукав вихід своїм мріям. Де Гроот тепер також знав, що він помилявся на той час. Він не пошкодував стільки коштів, які він використав, а потім повна відсутність будь-якого успіху в довгостроковій перспективі. Хазебрук сам був таким і він абсолютно вірний Де Грооту.


Коли Де Гроот розповів йому про Єнісейські алмази, Хазебрук посміхнувся і сказав: «Я знав, що ти коли-небудь досягнеш успіху. Чи це буде великий куш?


«Так, це будуть величезні гроші. Так цього вистачить для кожного з нас”.


Хазебрук був єдиним у світі, до кого Де Гроот міг мати якісь почуття, крім самого себе.


Він акуратно переглянув листи. «Харрі, риба клює. Ван Рейн хоче зустріч у п'ятницю. Ван дер Лан у суботу.


"У своєму домі?"


'Так у провінції.


'Це небезпечно.'


'Так. Але потрібно.


«Як ми будемо там?»


«Ми повинні там бути. Але обережними та озброєними. Підлога забезпечить нас інформацією про Ван дер Лане. Філіп іноді використовує його замість мене. Потім він передає мені інформацію. Обидва посміхнулися. Але з ван Рейном може бути інший випадок. Що ти про нього думаєш?


"Я був здивований, коли він запропонував, купити їх у мене."


"Дуже добре, Гаррі... Але все-таки..."


Де Гроот налив собі ще одну чашку кави. Його обличчя було замисленим. "Три конкуренти це неправильно - вони заважатимуть один одному," сказав Хазебрук.


'Звісно. Вони є найбільшими поціновувачами алмазів у світі. Але чому вони не виявили більше інтересу? "Занадто небезпечно," сказали вони. Вам потрібний солідний покупець, щоб продати йому. Як ваш власний дилер алмазів. Але все-таки вони торгують великими партіями крадених алмазів у всьому світі. Їм потрібна сировина.


"Ми повинні бути обережні."


«Звичайно, Гаррі. Чи є у вас фальшиві алмази?


«Зберігаються у секретному місці. Автомобіль також заблоковано.


"Зброя теж там?"


'Так.'


«Приходьте до мене за годину. Тоді ми йдемо туди. Двоє людей похилого віку відвідають крокодилів.


"Нам потрібні темні окуляри для маскування" серйозно сказав Хазебрук.


Де Гроот засміявся. Харрі був тупий у порівнянні з ним. Це було давно, коли він поїхав до Німеччини... Але Харрі міг довіряти, надійний солдат, від якого ви не повинні чекати занадто багато. Харрі ніколи не питав про цю спеціальну роботу, яку Де Гроот робив з Ван дер Ланом, але не було жодного сенсу говорити йому про кур'єрські послуги Москві чи комусь або ще. Де Гроот займався торгівлею, - так Ван дер Лан назвав перевезення інформації - у їхніх відносинах. Це давало багато прибутку, іноді менше, але зрештою, це був гарний дохід. Це було тепер надто ризикованою справою, якщо ви продовжували займатися цим надто довго.


Чи було легко Ван дер Лану знайти іншого кур'єра. Якби він пішов прямо на це, росіяни могли б отримати конуренту для нього. Але що було важливо для нього – Де Гроота.


Він повинен був позбутися цих Єнісейських алмазів, тоді як крокодили боролися між собою за них. Жорсткі, тонкі, безбарвні губи Де Гроота стиснулися. Нехай ці звірі розуміються між собою.


Після того, як Хелмі пішла, радісна і щаслива, начебто спілкування з Ніком позбавило її хвилювань, Нік був готовий до поїздки за місто. Він ретельно готувався, перевіряючи його спеціальне обладнання.


Він швидко зібрав пістолет із частин друкарської машинки, які не могли друкувати. Він зібрав друкарську машинку, а потім сховав її в чемодан. Геній AX для спеціальних ресурсів - Стюарт був гордий цим винаходом. Нік трохи переживав за зайву вагу багажу у поїздках. Після того, як він зібрав пістолет, якого потребував. Нік оглянув три шоколадки та гребінець, які були зроблені з литого пластику. У них були капсулі, дещо було в пляшечках від ліків, у комплекті рецептами... Його багаж також містив винятково велику кількість кулькових ручок, розділену на групи по шість різних кольорів... Деякі з них були пікриновою кислотою для детонаторів, згодом запалення десять хвилин. Інші були вибухові речовини та сині були уламкові гранати. Коли він був готовий піти – залишивши лише кілька речей у своїй кімнаті, – він зателефонував ван Рейну та Ван дер Лану, щоб підтвердити зустрічі з ними. Потім він подзвонив Хелмі і відчув її розчарування, коли він сказав: «Люба, я не зможу побачити вас сьогодні. Ви збираєтеся до Ван дер Лана на weekend?


«Я чекала на вас, щоб сказати це. Але я завжди вітаю...»


«Я, мабуть, буду дуже зайнятий на якийсь час. Але давайте зустрінемося у суботу.


'Добре.' Вона говорила повільно та хвилювалася. Він знав, що їй цікаво, де він буде і що робитиме, здогадуючись і хвилюючись. На мить йому стало шкода її...


Вона добровільно вступила в гру, і вона знала її грубі правила.


В орендованій машині Peugeot, він знайшов адресу в путівнику за допомогою детальної карти Амстердама та околиць. Він купив букет квітів із квіткового візка, знову вразився голландським пейзажем і пішов до будинку.


Мати відчинила двері в той момент, коли він зателефонував у дзвіночок. "Мій дорогий," сказала вона, і вони майже розчавили квіти між її соковитим тілом та його. Поцілунки та ласки Потрібно було багато часу, але зрештою вона поставила квіти у вазу і витерла очі. «Ну, нарешті ми знову зустрілися,» сказав Нік. "Ви не повинні плакати."


"Це було так давно. Я була так самотня. Ви нагадуєте мені про Джакарту.


«З радістю я сподіваюся?»


'Звісно. Я знаю, що ти тоді зробив те, що мусив зробити.


«Я тут якраз для такого ж завдання. Мене звуть Норман Кент. Чоловік був тут раніше за мене був Герберт Уітлок. Ніколи не чула про нього?


'Так.' - Мати повільно пішла до її невеликого домашнього бару. «Він випивав надто багато тут, але тепер я відчуваю, що мені це потрібно. Кава з Vieux?


"Що це?"


Якийсь голландський коньяк.


"Ну, я б із задоволенням."


Вона принесла випивку і сіла поряд з ним на широкій, квітчастій кушетці. Ну Норман Кент. Я жодним чином не пов'язувала вас із Гербертом Уітлоком, хоча зараз я починаю розуміти, чому він пішов так багато робочих місць і так багато займався бізнесом. Я могла б здогадатися.


'Може бути і ні. Ми буємо всіх форм та розмірів. Дивись...»


Він перервав її короткий глибокий сміх. Він скривився... Подивіться. Він взяв карту з кишені та показав їй область навколо Volkel. "Ви знаєте, ці райони?"


'Так. Почекай секунду. Я маю топографічну карту.


Вона пішла до іншої кімнати, і Нік обстежив квартиру. Чотири просторі кімнати. Дуже дорого. Але Мата добре встала на ноги або, щоб використати поганий жарт, лягла на спину. В Індонезії Мата була секретним агентом, допоки її не вислали з країни. Це була угода, інакше вони могли б бути набагато суворішими.


Мата повернувся і розгорнув карту перед ним. 'Це район Volkel.


«У мене є адреса. Вона належить до заміського будинку Пітера-Яна ван Рейна. Ви можете знайти його?


Вони розглядали хитромудрі лінії і штрихування.


«Тут має бути його вотчина. Багато полів та лісів. У цій країні вони досить рідкісні та дуже дорогі.


«Я хочу, щоб ти могла залишатися зі мною протягом дня. Якщо це можливо?


Вона обернулася до нього. Вона була одягнена у просту сукню, яка невиразно нагадувала східну обгортку. Воно було надіте на повне тіло і показувало вигини її грудей. Мата була маленькою та темною, повна протилежність Хелмі. Її сміх був швидким. Вона мала почуття гумору. У певному сенсі вона була розумніша за Хелмі. Вона пережила набагато більше, і пройшла набагато скрутніші часи, ніж ті, в яких тепер вона була. Вона не мала образ на її життя. Це було добре, як це було – але смішно. Її темні очі глузливо дивилися на нього, а червоні губи скривилися у веселій гримасі. Вона поклала обидві руки на боки. «Я знала, що ти повернешся, любий. Що утримувало вас так довго?


Після двох наступних зустрічей та кількох теплих обіймів зі старих добрих часів вони пішли. На підготовку до подорожі у неї пішло трохи більше чотирьох хвилин. Він подумав, невже вона все ще так швидко зникає через задню стіну, коли не та людина виявляється біля її вхідних дверей.


Коли вони виїжджали, Нік сказав: Думаю, це близько ста п'ятдесяти миль. Ти знаєш дорогу?


'Так. Ми повертаємо на Ден Бош. Після цього я можу спитати дорогу в поліцейській дільниці чи поштою. Ви все ще на стороні справедливості, чи не так? Вона скривила свої теплі губи в дратівливу складку. «Я люблю тебе, Нік. Я рада знову бачити Вас. Але так гаразд, ми знайдемо кафе, щоб спитати дорогу».


Нік подивився і на інший бік. У цієї дівчини була звичка з того часу, як він її дізнався, злити його. Він приховав своє задоволення і сказав: Ван Рейн - шановний громадянин. Ми повинні бути схожі на акуратних гостей. Спробуйте пізніше на пошті. У мене призначено зустріч із ним сьогодні ввечері. Але я хочу ретельно дослідити це місце. Що ви знаєте про нього?


'Не так багато. Якось я працювала у рекламному відділі його компанії і два чи три рази зустрічався з ним на вечірках».


"Хіба ви не знаєте його?"


'Що ти маєш на увазі?'


«Ну, зустрічала – бачила його. Ви знаєте його особисто?


'Ні. Я тобі сказала. Принаймні, я не торкалася його, якщо ти це маєш на увазі.


Нік посміхнувся.


«Але, – продовжила Мата, – з усіма великими торговими компаніями швидко виникає відчуття, що Амстердам насправді не більше ніж село. Велике село, але село. Усі ці люди ...


- Як Ван Рейн?


«Ні-ні, – подумав я на мить. Ні. Чи не він. Але Амстердам такий маленький. Він чудова людина в бізнесі. Гарні відносини. Я маю на увазі, якби він мав якесь відношення до злочинного світу, як ті люди в… як ті, яких ми знали у Джакарті, – я думаю, я б знала про це».


Іншими словами, він не займається шпигунством.


Ні. Не думаю, що він більш праведний, ніж будь-який інший спекулянт, але як ти це скажеш? – його руки чисті».


'Добре. А що щодо Ван дер Лаана та "Менсона"?


'Ах. Я їх не знаю. Я чула про це. Він справді займається темними справами».


Якийсь час вони їхали, нічого не кажучи. «А ти, Мата, – запитав Нік, – як твої темні справи?»


Вона не відповіла. Він глянув на неї. Її гострий євразійський профіль вирізнявся на тлі зелених пасовищ.


«Ти красивіша, ніж будь-коли, Мата», - сказав він. "Як справи з фінансами і в ліжку?"


Дорогий... Тож ти залишив мене в Сінгапурі? Бо я гарна?


«Це ціна, яку я мав за це заплатити. Ви знаєте мою роботу. Чи можу я відвезти вас назад до Амстердама?


Вона зітхнула. Ні, любий, я рада знову тебе бачити. Ось тільки я не можу сміятися так багато, як ми тепер протягом кількох годин. Я працюю. Вони знають мене по всій Європі. Мене знають чудово. Я в порядку.'


«Відмінно через цю квартиру».


«Вона вартує мені цілий стан. Але мені потрібно щось пристойне. Любов? Нічого особливого. Гарні друзі, добрі люди. Я більше не можу терпіти такого». Вона притулилася до нього і м'яко додала: «Відколи я тебе знаю...»


Нік обійняв її, почуваючи себе трохи незручно.


Незабаром після смачного обіду в маленькій таверні на узбіччі дороги за Ден Бош Мата вказала вперед. «Ось і та бічна дорога з карти. Якщо немає інших доріг менше, ми повинні їхати цією дорогою, щоб дістатися до маєтку Ван Рейна. Він має походити зі старої родини, щоб мати стільки гектарів землі у Нідерландах».


«Високий паркан із колючого дроту виходив із доглянутого лісу і складав прямий кут, щоб йти паралельно дорозі. "Можливо, це межа його власності", - сказав Нік.


'Так. Можливо.'


Дорога була досить широкою, щоб дві машини могли проїжджати повз один одного, але подекуди її розширили. Дерева виглядали доглянутими. На землі не було видно ні гілок, ні слідів сміття, і навіть трава здавалася доглянутою. За воротами з лісу виходила ґрунтова дорога, трохи згиналася і йшла паралельно дорозі, а потім знову ховалася за деревами. Нік припаркував машину в одному із розширень. «Це було схоже на пасовищу. Ван Рейн сказав, що має коня». – сказав Нік.


«Тут немає турнікету. Ми пройшли один, але на ньому був великий замок. Подивимося далі?


'Через хвилину. Чи можна мені карту, будь ласка?


Він вивчив топографічну карту. 'Вірно. Тут вона позначена як ґрунтова дорога. Він іде до дороги з іншого боку лісу».


Він їхав повільно.


«Чому тобі просто не проїхати через головний вхід зараз? Я пам'ятаю, що у Джакарті у вас теж не вийшло б добре це зробити».


«Так, Мата, моя люба. Від звичок не відучаєшся так швидко. Дивись, ось… - Він побачив у траві слабкі сліди від коліс. Він пішов за ними і за кілька секунд припаркував машину, частково приховану від дороги. У Сполучених Штатах це називалося Лаверсом Лейном, тільки тут не було парканів. «Я збираюся подивитись. Перед тим як приїхати, я завжди хочу щось дізнатися про це місце».


Вона підвела до нього обличчя. «Насправді вона навіть красивіша за Хелмі у своєму роді», - подумав він. Він довго цілував її та віддав ключі. «Тримай їх при собі».


"А якщо ти не повернешся?"


- Тоді ви йдете додому і розповідаєте Гансу Нордербосу всю історію. Але я повернусь ".


Залізши на дах машини, він подумав: «Я завжди так робив досі. Але одного разу цього не станеться. Мата така практична. З поштовхом, який струсонув машину на пружинах, він стрибнув через паркан. З іншого боку, він знову впав, перекинувся і знову приземлився на ноги. Там він повернувся до Маті, посміхнувся, коротко вклонився і зник серед дерев.


М'яка смуга золотого сонячного світла впала між деревами і затрималася на її щоках. Вона купалася в ньому і курила цигарку, розмірковуючи та згадуючи. У Джакарті вона супроводжувала Нормана Кента. Тоді він був відомий під іншим ім'ям. Але він все той же могутній, чарівний, непохитний чоловік, який переслідував таємничого Юду. Її не було, коли він шукав Q-корабель, штаб-квартиру Юди та Генріха Мюллера. Коли він нарешті знайшов цю китайську джонку, з ним була ще одна індонезійська дівчина. Мата зітхнула.


Та дівчина в Індонезії була гарною. Майже вони такі ж привабливі, як вона сама, а може, і більш привабливі, але це було все, що їх поєднувало. Між ними була велика різниця. Мата знала, чого хоче чоловік між заходом сонця і світанком, дівчина щойно прийшла на це подивитися. Не дивно й те, що дівчина його поважала. Норман Кент був ідеальним чоловіком, здатним вдихнути життя будь-якої дівчини.


Мата вивчала ліс, де зник Норман. Вона спробувала згадати, що вона знала про це Пітера-Яна ван Рейна. Вона описала його. Відмінні стосунки. Вірність. Вона згадувала. Чи могла вона дати йому неправильну інформацію? Можливо, вона була недостатньо обізнана, Ван Рейн насправді не знав її. Раніше вона не помічала нічого подібного.


Вона вийшла з машини, викинула сигарету та скинула жовті шкіряні черевики. Її стрибок з даху пежо через паркан, можливо, був не так далеко, як стрибок Ніка, але він був більш витонченим. Вона плавно спустилася. Вона знову одягла черевики і пішла до дерев.


Нік пройшов стежкою кілька сотень ярдів. Він пройшов по невисокій густій траві поруч із нею, щоб не залишати слідів. Він підійшов до довгого повороту, де стежка перетинала ліс. Нік вирішив не йти відкритою стежкою і пішов лісом паралельно їй.


Стежка перетинала струмок по сільському дерев'яному мосту, який виглядав так, ніби його щотижня натирали лляною олією. Дерево світилося. Береги струмка виглядали такими ж доглянутими, як і дерева в самому лісі, а глибокий потік, здавалося, гарантував гарну рибалку. Він дістався пагорба, де всі дерева були зрубані, так що відкривався гарний вид на околиці.


Панорама була приголомшливою. Це справді виглядало як на листівці із текстом: «Голландський пейзаж». Ліс розтягнувся приблизно на кілометр, і навіть верхівки дерев навколо нього здавались підрізаними. Позаду них лежали акуратні клаптики ріллі. Нік вивчав їх у невеликий бінокль. Поля являли собою цікаву колекцію полів кукурудзи, квітів та овочів. На одному працював чоловік на жовтому тракторі, на іншому дві жінки нахилялися, щоби щось робити із землею. За цими полями був гарний великий будинок із кількома господарськими будівлями та довгими рядами теплиць, що мерехтіли на сонці.


Раптом Нік опустив бінокль і принюхався. Хтось курив сигару. Він швидко спустився з пагорба і сховався серед дерев. З іншого боку пагорба він побачив машину Daf 44 Comfort, припарковану між кущами. Сліди коліс вказали на те, що вона йшла зигзагами лісом.


Він вивчав землю. На цій килимовій землі не можна було йти ні по яких слідах. Але поки він йшов лісом, запах ставав все сильнішим. Він побачив людину, що повернулася до нього спиною, і вивчає краєвид у бінокль. Легким рухом плеча він послабив Вільгельміну в кобурі, і закашлявся. Чоловік швидко повернувся, і Нік сказав: "Привіт".


Нік досить усміхнувся. Він подумав про слова Хоука: «Шукайте темного бородатого чоловічка років п'ятдесяти п'яти». Чудово! Ніколаас Е. де Гроот усміхнувся у відповідь і лагідно кивнув. 'Вітання. Тут чудовий краєвид».


Посмішка та дружній кивок були лише очевидні. Але Ніка це не обдурило. «Ця людина тверда як сталь, — подумав він. - 'Приголомшливі. Я це вперше бачу. Здається, ти знаєш туди дорогу. Він кивнув у бік прихованого Дафа.


Я бував тут раніше, хоч завжди пішки. Але є брама. Звичайний замок. Де Гроот знизав плечима.


"Так я вважаю, ми обидва зловмисники?"


Скажімо так: розвідники. Ви знаєте, чий це будинок?


"Пітера-Яна ван Рейна".


"Точно." - Де Гроот уважно вивчив його. «Я продаю діаманти, містере Кент, і чув у місті, що ви купуєте їх».


«Можливо тому ми спостерігаємо за будинком Ван Рейна. О, і, можливо, ви продасте, а може, я куплю».


- Правильно зазначено, містере Кент. А оскільки ми зустрічаємось зараз, можливо, нам більше не знадобиться посередник».


Нік швидко подумав. Той літній чоловік одразу це зрозумів. Він повільно похитав головою. «Я не фахівець з алмазів, містере Де Гроот. Я не впевнений, чи піде мені на користь у довгостроковій перспективі, якщо я настрою містера Ван Рейна проти мене».


Де Гроот засунув бінокль у шкіряний футляр, що висів у нього на плечі. Нік уважно стежив за рухами його рук. «Я не розумію жодного слова з цього. Кажуть, ви, американці, дуже розумні у бізнесі. Ви розумієте, наскільки висока комісія Ван Рейна з цієї угоди?


'Багато грошей. Але для мене це могло бути гарантією».


«Тоді якщо ви так стурбовані цим товаром, можливо, ми зможемо зустрітися пізніше. З вашим експертом – якщо йому можна довіряти.


«Ван Рейн – експерт. Я дуже ним задоволений». Бадьорим кроком чоловічок крокував туди-сюди, рухаючись так, ніби він був одягнений у бриджі та армійські черевики замість офіційного сірого костюма.


Він похитав головою. «Не думаю, що ви розумієте свої переваги у цій новій ситуації».


'Гарний. Але чи не могли б ви показати мені ці Єнісейські алмази?


'Можливо. Вони поряд.


'В машині?'


'Звісно.'


Нік напружився. Цей чоловічок був надто самовпевненим. Миттю він витяг Вільгельміну. Де Гроот невимушено глянув на довгий синій стовбур. Єдине, що змінилося у ньому, - це розширилися його впевнені, гострі очі. «Звичайно, в лісі є ще хтось, щоб доглянути за твоєю машиною», - сказав Нік. - «Поклич його чи її сюди.


І ніяких витівок, будь ласка. Ви, напевно, знаєте, на що здатна куля із такого пістолета».


Де Гроот не рушив жодним м'язом, крім губ. «Я добре знайомий з «Люгером», містер Кент. Але я сподіваюся, ви добре знайомі з великим англійським пістолетом Webley. Прямо зараз один націлений вам у спину і перебуває у надійних руках».


"Скажи йому, щоб він вийшов і приєднався до тебе".


'О ні. Ти можеш мене вбити, якщо хочеш. Ми всі повинні колись померти. Тож якщо ти хочеш померти разом зі мною, ти можеш убити мене зараз». Де Гроот підвищив голос. «Підійди ближче, Харрі, і спробуй ударити його. Якщо він вистрілить, негайно вбий його. Візьми потім діаманти та продай їх сам. Auf Wiedersehen».


"Ви блефуєте?" – тихо спитав Нік.


"Скажи щось, Харрі".


Відразу за Ніком пролунав чийсь голос: «Я виконаю наказ. Точно. І ти такий хоробрий...


Розділ 6


– Нік стояв нерухомо. Сонце обпалювало йому шию. Десь у лісі щебетали птахи. Нарешті Де Гроот сказав: «На Дикому Заході називали це мексиканським покером, чи не так?» "Я радий, що ти знаєш цю гру". «Ах, містере Кент. Азартні ігри – моє хобі. Можливо, разом із моєю любов'ю до старого Дикого Заходу. Голландці та німці внесли у розвиток на той час набагато більше, ніж прийнято вважати. Чи знали ви, наприклад, що деякі з кавалерійських полків, що боролися з індіанцями, отримували накази безпосередньо з Німеччини? 'Ні. До речі, мені це здається дуже малоймовірним. «Проте це так. У п'ятого кавалерійського полку колись був військовий оркестр, у якому говорили лише німецькою». Він усміхнувся, але його посмішка стала сильнішою, коли Нік сказав: «Це нічого не говорить мені про ті прямі накази з Німеччини, про які ви говорили». Де Гроот мить дивився на нього. «Ця людина небезпечна, – подумав Нік. Це нісенітниця хобі - захоплення Диким Заходом. Ця нісенітниця про німецькі ордени, німецькі каплиці. Ця людина дивна. Де Гроот знову розслабився, і на його обличчя повернулася слухняна посмішка. 'Добре. Тепер про справу. Ви збираєтеся купувати ці алмази у мене?


«Можливо, з огляду на різні обставини. Але чому вас турбує, що я не купую безпосередньо у вас, а не через Ван Рейна? Я хочу їх за його ціну. Чи ціну, яку запитує Ван дер Лаан чи місіс Дж. - Місіс Дж.? «Здається, всі вони хочуть продати ці алмази. Це якась жінка у великій машині сказала мені дочекатись її пропозиції». Обличчя Де Гроота спохмурніло. Ця новина його трохи засмутила. Нік подумав, що робитиме ця людина, якщо він зателефонує детективу чи Хоуку. «Це трохи ускладнює ситуацію, – сказав Де Гроот. "Може, нам краще відразу домовитися про зустріч". "Отже, у тебе є діаманти, але я не знаю твоєї ціни". 'Я це розумію. Якщо ви погодитеся їх купити, ми зможемо організувати обмін – гроші на діаманти – взаємоприйнятним чином». Нік вирішив, що чоловік академічно розмовляє англійською. Це був той, хто легко вивчив мови, але не досить слухав людей. "Я просто хотів поставити вам ще одне питання", - сказав Нік. 'Так?' «Мені сказали, що мій друг зробив аванс за ці алмази. Можливо, вам – можливо, комусь іншому». Маленький на зріст Де Гроот, здавалося, напружився. Принаймні для мене. Якщо я візьму аванс, я також доставлю їх». Його дратувало, що його злодійська честь може бути заплямована. - Ти можеш сказати мені, хто це був? "Герберт Уітлок". Де Гроот виглядав задумливо. "Хіба він не помер нещодавно?" 'Справді.' Я його не знав. Я не взяв із нього жодного цента». Нік кивнув, ніби це була та відповідь, на яку він чекав. Плавним рухом він дозволив Вільгельміну повернутися до кобури. «Ми нічого не досягнемо, якщо дивимося один на одного трохи сердито. Ходімо тепер до цих алмазів? Де Гроот засміявся. Його посмішка була холодною, як лід. 'Звісно. Звичайно, ви пробачте нам, що ми втримаємо Харрі поза вашою досяжністю, щоб доглядати нас? Зрештою, це безцінне питання. І тут досить тихо, і ми майже не знаємо одне одного. Харрі, йди за нами! ». Він підвищив голос, звертаючись до іншого чоловіка, потім обернувся і пішов до Дафа. Нік пішов за його прямою спиною з вузькими, штучно опущеними плечима. Цей хлопець був взірцем зарозумілості, але не варто його недооцінювати. Не дуже весело йти зі озброєною людиною за спиною. Людина, про яку не можна сказати нічого, крім того, що він здавався вкрай фанатичним. Харрі? Харрі? Скажіть, що станеться, якщо ви випадково натрапите на корінь дерева. Якщо у вас є один із тих старих армійських "Уеблі", на ньому немає навіть запобіжника. Даф виглядав як дитяча іграшка, що залишилася на модельній залізниці. На мить почувся шелест гілок, потім пролунав голос: «Кинь пістолет!» Нік миттєво зрозумів ситуацію. Він пірнув ліворуч, повернувся навколо своєї осі і сказав Де Грооту: «Скажи Харрі, щоб він слухався. Ця дівчина зі мною. За кілька футів позаду маленького чоловічка з великим Уеблі Мата Насут схопилася на ноги, де вона приземлилася, коли впала з дерева. Її маленький синій автоматичний пістолет був спрямований у спину Харрі. "І заспокойте всіх", - сказала Мата. Харрі сумнівався. З одного боку, він був із тих, хто грав у пілота-камікадзе, з іншого – його розум здавався нездатним приймати швидкі рішення. - Так, спокійно, - прогарчав Де Гроот. "Скажи їй, щоб вона опустила пістолет", - сказав він Ніку. «Давайте все позбудемося нашої зброї», - заспокійливо сказав Нік. «Я був першим. - Ні, - сказав Де Гроот. “Ми зробимо це так, як я хочу. Кинь… Нік подався вперед. «Уеблі» заревів над його головою. Миттю опинився під «Уеблі» і зробив другий постріл. Потім він злетів, захоплюючи Харрі за собою своєю швидкістю. Нік відібрав у Харрі револьвер, як дитячу брязкальце. Потім він схопився на ноги, коли Мата загарчала на Де Гроота: «Залиш це – нехай це…» Рука Де Гроота зникла у його куртці. Він завмер. Нік тримав "Уеблі" за ствол. «Заспокойся, Де Гроот. У будь-якому разі, давайте усі трохи заспокоїмося». Краєм ока він спостерігав за Гаррі. Маленький чоловічок насилу підвівся на ноги, кашляючи і задихаючись. Але він не намагався дістати іншу зброю, якщо вона мала. "Витягніть руку з куртки", - сказав Нік. «Ми чекаємо на це зараз? Усе залишається тим самим». Крижані очі Де Гроота зустрілися з парою сірих, менш холодних, але нерухомих, як граніт очей. Картина залишалася незмінною протягом кількох секунд, крім деякого кашлю Харрі, потім Де Гроот повільно опустив руку. «Я бачу, ми недооцінили вас, містере Кент. Серйозна стратегічна помилка». Нік посміхнувся. Де Гроот виглядав спантеличеним. «Тільки уявіть, що сталося б, якби в нас було більше людей, що стоять серед дерев. Ми могли б продовжувати так годинами. У вас є випадково інші люди? «Ні, – сказав Де Гроот. «Я хотів би, щоб це було правдою». Нік повернувся до Харрі. 'Я жалкую про те, що сталося. Але мені просто не подобаються хлопці з великим пістолетом, спрямованим мені в спину. Тоді мої рефлекси беруть гору». Гаррі хмикнув, але не відповів. "У тебе хороші рефлекси для бізнесмена", - сухо прокоментував Де Гроот. "Ти не що інше, як цей ковбой, чи не так?" «Я з тих американців, які звикли поводитися зі зброєю. Це був абсурдний коментар, але, можливо, він знайде відгук у того, хто стверджує, що він так любить азартні ігри та старий Дикий Захід і так пихатий. Він, безперечно, подумав би, що ці примітивні американці просто чекають, доки не зміниться ситуація. Наступного кроку божевільного американця було достатньо, щоб повністю спантеличити Де Гроота, але він був занадто швидкий, щоб парирувати. Нік підійшов до нього, заправляючи «Уеблі» за пояс і одним швидким рухом витяг із твердої шкіряної кобури короткоствольний револьвер 38 калібру. Де Гроот зрозумів, що якщо він поворухне бодай одним пальцем, у цього швидкого американця можуть з'явитися інші рефлекси. Він стиснув зуби і чекав. "Тепер ми знову друзі", - сказав Нік. «Я поверну їх вам належним чином, коли ми розлучимося. Дякую, Мато... Вона підійшла і встала поряд з ним. Її чудова особа була повністю під контролем. «Я пішла за вами, тому що ви, можливо, неправильно мене зрозуміли – я не дуже добре знаю Ван Рейна. Я не знаю, в чому його політика – правильне слово? Так, чудове слово для цього. Але, може, він нам зараз не потрібний, чи не так, Де Гроот? А тепер ходімо подивимось на ці алмази. Харрі глянув на свого боса. Де Гроот сказав: "Принеси їх, Харрі", і Харрі витяг ключі і пошарив у машині, перш ніж знову з'явився з маленькою коричневою сумкою. Нік по-хлоп'ячому сказав: «Чорт забирай, я думав, вони будуть більше». "Трохи менше п'яти фунтів", - сказав Де Гроот. «Весь цей капітал у такій маленькій сумці». Він поклав сумку на дах машини і порався зі шнурком, який тримав її закритою, як гаманець. "Всі ці апельсини в одній такій маленькій пляшечці", - пробурмотів Нік. 'Прошу вибачення?' - Стара приказка янкі. Слоган лимонадної фабрики в Сент-Джозефі, Міссурі, 1873 року. «Ах, я ще цього не знав. Я маю пам'ятати. Всі ці апельсини… Де Гроот обережно повторив фразу, смикаючи за мотузку. "Люди їдуть", - пронизливо сказала Мата. «На конях… Нік сказав: «Де Гроот, віддай сумку Харрі і попроси його прибрати її». Де Гроот кинув пакет Гаррі, який швидко сховав його до машини. Нік стежив за ним і за тією частиною лісу, на яку дивилася Мата одночасно. Не варто недооцінювати цих двох людей похилого віку. Ви були б мертві до того, як дізналися про це. З-за дерев на них виїхали чотири коні. Вони пішли ледь помітними слідами коліс Даф. Попереду був чоловік Ван Рейна, якого Нік зустрів у готелі, молодший із двох, у якого не було зброї. Він уміло і вільно їхав на рудому коні – до того ж він був зовсім голий. У Ніка був лише короткий час для того, щоб здивуватися такій верховій їзді, бо за ним їхали дві дівчини та ще один чоловік. Інший чоловік теж був на коні, але не здавався таким досвідченим, як ватажок. Дві дівчини були просто жалюгідними вершниками, але Ніка це вразило менше, ніж те, що вони, як чоловіки, не носили жодних ниток одягу. "Ви їх знаєте?" - Запитав Ніка Де Гроот. 'Ні. Дивні молоді дурні. Де Гроот провів язиком по губах, вивчаючи дівчат. "Чи є поблизу нудистський табір?" "Я так вважаю, що є".


- Він належить Ван Рейну? 'Я не знаю. Поверни нам нашу зброю». "Коли ми попрощаємося". «Я думаю… я думаю, що знаю цього хлопця, – сказав Де Гроот. "Він працює на Ван Рейна". 'Так. Чи це пастка для мене? 'Як сказати. Можливо, а може й немає жодної пастки. Четверо вершників зупинилися. Нік дійшов висновку, що принаймні ці дві дівчини були фантастичними. Було щось захоплююче, щоб бути оголеним на коні. Жінки-кентаври з гарними грудьми, тож очі мимоволі зверталися в тому напрямку. Ну – мимоволі? подумав Нік. Людина, яку Нік уже зустрічав, сказав: «Ласкаво просимо, зловмисники. Я так розумію, ви знали, що вторгаєтесь у приватне володіння?


Нік подивився на дівчину з рудим волоссям. На її засмаглій шкірі були молочно-білі смуги. Тож не професіоналка. Інша дівчина, чиє чорне як вороняче волосся доходило до плечей, була повністю каштановою. «Містер Ван Рейн чекає на мене, - сказав де Гроот. «Через задні двері? І так рано? 'Ах. Тому він не сказав вам, що я прийду. «Ви та деякі інші. Ходімо і зустрінемося з ним зараз? "Що, якщо я не згоден?" - припустив Де Гроот тим самим холодним і точним тоном, який він щойно використав у розмові з Ніком до того, як Мата перевернула ситуацію. "У тебе немає іншого вибору". "Ні, може, і є". Де Гроот подивився на Ніка. «Давай сядемо в машину та почекаємо. Давай, Харрі. Де Гроот та його тінь пішли до машини, за ними Нік та Мата. Нік швидко подумав – з кожною секундою справа ускладнювалася. Він ні в якому разі не повинен був ризикувати, що його контакти з Ван дер Лааном закінчаться, оскільки це призведе його до першої частини його завдання, до шпигунського маршруту і, зрештою, до вбивць Вітлока. З іншого боку, Де Гроот та його алмази можуть виявитися важливими зв'язками. У нього справді були певні сумніви щодо Де Гроота-Гейзера. Де Гроот зупинилася біля маленької машини. Група вершників пішла за ними. «Будь ласка, містере Кент – ваша зброя». «Давайте не стрілятимемо», - сказав Нік. "Чи не хочете ви потрапити до цього?" Він вказав на груди двох дівчат, що красиво погойдувалися, у двох з яких була власниця, що показала бешкетну усмішку.


"Чи не хочете ви вести машину?"


'Звісно.' Де Гроот аж ніяк не хотів, щоб Нік чи Мата знаходилися ззаду, щоб ризикувати алмазами. Ніку було цікаво, як Де Гроот думав, що він сховає це від пронизливих очей послідовників Ван Рейна. Але це була не його справа. Четверо з них забилися у невеликий автомобіль. Вершник, якого дізнався Нік, йшов поряд. Нік відчинив вікно. «Обійдіть пагорб і слідуйте стежкою до будинку», - сказав чоловік. "Припустимо, я збираюся поїхати в іншому напрямку", - запропонував Нік. Вершник посміхнувся. «Я пам'ятаю ваші навички швидкого володіння пістолетом, містере Кент, і я вважаю, що ви тепер теж носите з собою пістолет, але подивіться...» Він вказав на групу віддалених дерев, і Нік побачив іншу людину на коні, одягненого в темні штани та чорну водолазку. В руках у нього було щось на кшталт пістолета-кулемета. Нік проковтнув. У цій штуці вони сиділи, як оселедці в бочці - сардини в банці були найкращим виразом. "Я помітив, що деякі з вас дійсно носять одяг", - сказав він. 'Звісно.' "Але ви ... е-е ... віддаєте перевагу сонцю?" Нік подивився повз вершника на двох річних дівчаток. «Це справа смаку. Пан Ван Рейн має групу художників, нудистський табір і місце для звичайних людей. Це може бути щось для вас. "Все ще не набридло в готелі, га?" 'Ніщо. Ми доставили б вас туди, якби хотіли, чи не так? А тепер їдьте стежкою і зупиніться біля будинку». Нік завів двигун і схвально натиснув на педаль газу. Звук мотора йому сподобався. Він швидко зорієнтувався з приладами та приладами. Він керував майже всіма існуючими транспортними засобами, це було частиною його постійних тренувань в AX, але чомусь вони так і не дісталися Дафа. Він згадав, що ця машина мала зовсім інший режим роботи трансмісії. Але чому б і ні?


Це спрацювало на тих старих Харлей Девідсонах. Він повільно рухався зигзагами між деревами. Він уже почав відчувати цю машину. Вона була добре керована. Досягши стежки, він свідомо повернув у інший бік і поїхав із пристойною швидкістю, коли його помічники знову наздогнали його. "Гей – в інший бік!" Нік зупинився. 'Так. Я думав, що можна дістатись додому таким шляхом. «Це так, але цей шлях довший. Повертаюся. «Добре, – сказав Нік. Він повів машину заднім ходом і поїхав назад туди, де міг повернути.


Так вони продовжували їхати якийсь час, Нік раптово сказав: «Почекайте». Він прискорився, і машина за дуже короткий час набрала дуже пристойну швидкість, відкидаючи гравій та щебінь, як собака, що риє лисячу нору. Коли вони досягли першого повороту, вони йшли зі швидкістю близько шістдесяти миль на годину. Даф ковзав м'яко і майже не розгойдуючись. «Тут роблять хороші машини, – подумав Нік. Хороші карбюратори та форми для печива. Доріжка вела полями. Праворуч від них - трамплін, кам'яні стіни, дерев'яні перешкоди та яскраво розфарбовані огорожі для канав. "Це красива країна", - легко сказав Нік, натискаючи на педаль газу якнайдалі.


Позаду він почув голос Харрі: «Вони щойно вийшли з лісу. Гравій на їхніх обличчях трохи затримав їх. Тепер ми виходимо на них».


"Цей хлопець із автоматом теж?"


'Так.'


"Як ви думаєте, він стрілятиме?"


'Ні.'


"Дайте мені знати, якщо він вкаже на це, але я не думаю, що він це зробить".


Нік натиснув на гальма, і Даф акуратно прослизнув у лівий поворот. Доріжка привела до ряду конюшень. Задня частина машини почала ковзати, він згорнув і відчув, як занесення акуратно закінчується, коли він завершив поворот.


Вони пройшли між двома будівлями й увійшли до просторого, викладеного плиткою двору з великим чавунним фонтаном у центрі.


З іншого боку двору була брукована дорога, яка вела повз дюжину гаражів до великого будинку. Звідти він, мабуть, продовжив шлях до дороги загального користування. Єдина труднощі, подумав Нік, полягала в тому, що неможливо було проїхати повз цю велику вантажівку для перевезення худоби і вантажівки, припаркованих через дорогу. Вони перекрили дорогу від гаражів до кам'яної стіни навпроти, як акуратний затор від шампанського.


Нік тричі повернув машину в круглому дворі, почуваючи себе як у кульці для рулетки, перш ніж він знову побачив першого вершника, що наближається до них. Він мигцем побачив його між будинками. "Будьте готові, дітки", - сказав Нік. 'Зверніть на них увагу.'


Він сильно загальмував. Ніс машини вказував на вузьку щілину між двома будинками, якою проїжджали вершники. Ван Рейн і чоловік, що гладив його лоша, вийшли через вантажівки з жінкою і тепер дивилися, що відбувається у дворі. Вони здавалися здивованими.


Нік висунув голову у вікно і посміхнувся Ван Рейну. Ван Рейн підняв голову і нерішуче підняв руку, щоб помахати рукою, коли вершники вийшли з вузького проходу між будинками. Нік вголос порахував: «Раз – два – три – чотири. Замало. Остання дівчина зачекає ще трохи».


Він повів машину через вузький прохід, а вершники рвонулися, намагаючись утримати своїх коней. Підкови з гуркотом ударилися об плитку площі та ковзали. З'явилася дівчина з довгим чорним волоссям - найгірший вершник. Нік натиснув на гудок і про всяк випадок тримав ногу на педалі гальма.


У нього не було наміру вдарити її, і він пролетів повз неї вправо. В умі він тримав парі, що вона не згорне, але кінь зробив це. Незграбна наїзниця чи ні - вона виглядала чудово з голою дупою на цьому коні.


Вони проїхали стежкою на повній швидкості, минули трасу для конкуру і повернулися до лісу.


«У нас є машина, містере Де Гроот, - сказав Нік. «Спробуємо проїхати прямо через паркан чи спробуємо ті задні ворота, через які ви в'їхали?»


Де Гроот відповів веселим тоном людини, яка вказує на стратегічну помилку. «Вони могли зіпсувати вашу машину. Я б спочатку подивився на це. Ні, спробуємо виїхати. Я покажу тобі дорогу».


Нік відчув роздратування. Звичайно, Де Гроот мав рацію. Вони пролетіли повз ворота, мигцем побачили «Пежо» і пірнули назад у ліс по плавних поворотах.


«Просто їдь прямо, – сказав Де Гроот. - І за цим кущем ліворуч. Тоді ви переконаєтесь у цьому самі».


Нік пригальмував, повернув ліворуч і побачив великі ворота, що зачиняли дорогу. Він зупинився, Де Гроот вискочив і риссю побіг до воріт. Він вставив ключ у замок і спробував повернути його - він знову спробував, вивернув і, борючись із замком, втратив самовладання.


Позаду них пролунав звук автомобільного двигуна. За кілька дюймів від їхнього заднього бампера з'явився «мерседес» і зупинився між воротами та їхньою машиною. Чоловіки викотилися, як гульдени з грального автомата, який виплачував виграш. Нік вийшов із Дафа і крикнув Де Грооту: «Гарна спроба з цими воротами. Але в цьому більше немає потреби». Потім він обернувся, щоб зустріти групу новачків.


Розділ 7


Філіп ван дер Лаан рано пішов із офісу, щоб провести на вулиці довгі вихідні. Зітхнувши з полегшенням, він зачинив двері і сів у свій жовтий "Лотос Європа." Він мав проблеми. Іноді йому допомагала довга подорож. Він був щасливий зі своєю нинішньою дівчиною, дочкою із забезпеченої сім'ї, яка взяла на себе завдання стати кінозіркою. Зараз вона була в Парижі і зустрічалася з продюсером фільму, який міг дати їй роль у фільмі, який він знімав в Іспанії.


Проблеми. Небезпечна, але прибуткова служба контрабанди, яку він створив для передачі розвідданих зі Сполучених Штатів усім, хто добре за неї платив, зайшла в глухий кут з одного боку, оскільки Де Гроот відмовився працювати далі. На мить він подумав, що Хелмі дізналася, як працює його система, але виявилося, що він помилявся. Слава богу, Пол промазав по ній своїм безглуздим пострілом. Крім того, Де Гроот міг бути замінений. Європа кишла маленькими жадібними людьми, які були готові надавати кур'єрські послуги за умови, що вони були досить безпечними та добре оплачуваними.


Єнісейські алмази Де Гроота були горщик із золотом на кінці веселки. Мала бути можливість отримати прибуток у розмірі понад півмільйона гульденів. Його контакти повідомили йому, що десятки бізнес-босів Амстердама - тих, хто мав за плечима реальний капітал - намагалися з'ясувати ціну. Це пояснило незвичайні пригоди Нормана Кента. Вони хотіли зв'язатися з ним, але він – Філіп – вже мав цей контакт. Якби він міг отримати ці алмази для Галереї Барда, у нього міг би бути клієнт у них довгі роки.


У відповідний час він зможе купити більший «вуличний» майданчик, такий, як у Ван Рейна. Він скривився. Він відчував жорстоку ревнощі до цього літнього чоловіка. Вони обидва походили із сімей судновласників. Ван дер Лаан продав усі свої акції, щоб зосередитися на швидших каналах отримання прибутку, тоді як Ван Рейн, як і раніше, володів своїми акціями, а також своєю алмазною галуззю.


Він доїхав до безлюдної ділянки шосе і почав їхати швидше за дозволену швидкість. Це дало йому відчуття сили. Завтра Де Гроот, Кент та Єнісейські алмази будуть у його заміському будинку. Цей випадок також окупиться; хоча йому доводилося використовувати Пола, Беппо та Марка, щоб підкорити події своїй волі. Йому хотілося б жити раніше, за часів предків Пітера-Яна ван Рейна, які просто грабували корінне населення Індонезії. У ті дні ти не озирався і лівою рукою витирав дупу, а правою вітався з губернатором.


Пітер Ян ван Рейн знав про заздрість Ван дер Лаана. Це було те, що він зберігав у своєму герметично закритому мозку разом із багатьма іншими речами. Але всупереч тому, що думав Ван дер Лаан, прадід Ван Рейна не так жорстоко поводився з корінним населенням Яви та Суматри. Його прихильники щойно застрелили вісім людей, після чого кожен за невелику плату став дуже готовий до співпраці.


Коли Ван Рейн підійшов до спійманого в пастку Дафу, на його обличчі було видно натяк на посмішку. «Доброго ранку, містере Кент. Ви сьогодні трохи зарано.


'Я заблукав. Я глянув на вашу власність. Тут гарно ".


'Дякую. Я зміг простежити частину вашої автомобільної подорожі. Ви втекли від свого ескорту».


"Я не бачив жодного поліцейського значка".


«Ні, вони належать до нашої маленької нудистської колонії. Ви були б здивовані, якби довідалися, наскільки добре вони працюють. Я думаю, це тому, що люди тут мають шанс відпустити всі розчарування та заборони».


'Може бути. Здається, вони усі відпускають». Поки вони говорили, Нік дивився на ситуацію. З Ван Рейном було четверо чоловіків, які, викотившись із машини, тепер благоговійно встали позаду свого боса. Вони були в куртках і краватках, і всі на обличчях мали цілеспрямований вираз, який Нік тепер починав вважати типово голландським. Мата, Харрі та Де Гроот вибралися з Дафа і тепер нерішуче чекали, що ж станеться. Нік зітхнув. Його єдине логічне рішення було просто продовжувати бути ввічливим із Ван Рейном і сподіватися, що він та його люди були павуками, які прийняли осу за муху. "Хоча я і рано, - сказав Нік, - може, ми займемося справою".


- Ви говорили про це із Де Гроотом?


'Так. Ми зустрілися випадково. Ми обидва заблукали і ввійшли через ваш чорний хід. Він сказав мені, що він також є учасником тієї справи, яку ми обговорювали разом».


Ван Рейн подивився на Де Гроота. Він перестав усміхатися. Тепер він більше був схожий на гідного, непохитного суддю часів короля Георга III. З тих, хто наполягає на тому, щоб десятирічні діти поводилися акуратно і акуратно під час рішення суду, який засуджував їх до смертної кари за крадіжку за шматок хліба. Вираз його обличчя показував, що він знав, коли бути добрим, а коли - рішучим.


"Ви показували містеру Кенту околиці?" Де Гроот скоса глянув на Ніка. Нік глянув на верхівку дерева і помилувався листям. "Ні", - відповів Де Гроот. «Ми щойно дізналися, що всі ми – поділяємо спільні інтереси».


'Вірно.' Ван Рейн повернувся до одного зі своїх людей. «Антон, відчини хвіртку і приведи до будинку Пежо містера Кента. Інші повертаються в Дафі». Він вказав на Ніка та його подругу. 'Ви хотіли б поїхати зі мною? Велика машина трохи зручніша».


Нік представив Мату Ван Рейну, який схвально кивнув. Вони погодилися, що зустрічалися колись, але вечірку згадати не змогли. Нік був готовий посперечатися, що вони обоє добре пам'ятають це. Ви коли-небудь думали, що цей флегматик або ця гарна дівчина з милими мигдалеподібними очима забуде його обличчя чи факт, ви помилилися. Мата вижила, залишаючись напоготові. Ви також можете здогадатися, що покоління пристрасного Пітера-Яннена ван Рейна створили цей маєток, широко відкриваючи очі та вуха.


"Можливо, тому тут нудистський табір", - подумав Нік. Якщо вам нічого робити, принаймні ви можете попрактикуватися в тому, щоб тримати очі відкритими.


Людина, яку називали Антоном, не мала проблем із замком воріт. Підійшовши до "Пежо", Ван Рейн сказав Де Грооту: "Ми регулярно змінюємо ці замки".


«Розумна тактика», - сказав Де Гроот, тримаючи двері «мерседеса» відчиненими для Мати. Він сів за нею, а Нік і Ван Рейн зайняли свої місця на складних стільцях. Харрі глянув і сів поруч із водієм.


«Даф…» – сказав Де Гроот.


"Я знаю", - спокійно відповів Ван Рейн. «Один із моїх людей, Адріан, відвозить його до будинку і уважно його доглядає. Це – цінна машина. Остання пропозиція була виділена достатньо, щоб показати, що він знав, що в ній було. Вони велично ковзнули назад у будинок. Вантажівка для перевезення худоби та вантажівка зникли. Вони звернули на під'їзну доріжку і обігнули гігантську споруду, яка виглядала так, ніби її фарбували щороку, а вікна мили щоранку.


Позаду була велика стоянка із чорним покриттям, на якій було припарковано близько сорока машин. Простір був заповнений навіть наполовину. Всі вони були нові і багато з них дуже дорогі. Нік знав кілька номерів на лімузинах більше. Ван Рейн мав багато гостей і друзів. Напевно, і те, й інше.


Група вийшла з "мерседеса", і Ван Рейн повів їх на спокійну прогулянку садами, що оточували будинок у задній частині будинку. Сади з критими терасами, вкритими килимом з м'якої зеленої трави та всіяними дивовижною множиною тюльпанів, обставлені меблями з кованого заліза, шезлонгами з подушками з поролону, шезлонгами та столиками з парасольками. Ван Рейн пішов однією з тих терас, де люди по обидва боки грали в бридж. Вони піднялися кам'яними сходами і вийшли до великого басейну. У внутрішньому дворику відпочивала дюжина людей, а деякі хлюпалися у воді. Краєм ока Нік побачив радісну посмішку на обличчі Ван Рейна за цієї сцени. Він був і залишався дивовижною людиною. Ви відчували, що він може бути небезпечним, але він не був поганим. Ви можете уявити, як він наказує: дати цьому дурному хлопчику двадцять ударів батогом. Якби ви виявили поблажливість, він би підняв акуратні сірі брови і сказав: «Але ж ми повинні бути практичними, чи не так?


Їхній господар сказав: «Міс Насут... містер Хасебрук, це перший мій басейн. Там ви знайдете лікер, морозиво та купальні костюми. Насолоджуйтесь сонцем і водою, поки містер Де Гроот, містер Кент і я будемо обговорювати деякі питання. Якщо ви пробачте, ми не продовжимо обговорення довго».


Він пішов до будинку, не чекаючи відповіді. Нік швидко кивнув Маті і пішов за Ван Рейном. Незадовго до того, як увійти до будинку, Нік почув, як на паркування під'їхали дві машини. Він був упевнений, що дізнався Пежо та дивний металевий звук Дафа. Чоловік Ван Рейна, який вів «мерседес», жилистий хлопець із рішучою особою, йшов у кількох ярдах позаду них. Коли вони увійшли до просторого, красиво обставленого офісу, він сів по сусідству. "Ефективно, але в той же час дуже скромно", - подумав Нік.


Біля однієї зі стін кімнати було встановлено кілька моделей кораблів. На полицях чи під скляними ковпаками на столах. Ван Рейн вказав на одну. 'Ви дізнаєтеся?'


Нік не міг прочитати табличку з голландським написом.


'Ні.'


«Це був перший корабель, збудований на території сучасного Нью-Йорка. Він був побудований за допомогою індіанців Манхеттена. Яхт-клуб Нью-Йорка запропонував мені дуже високу суму за цю модель. Я не продаю його – але заповів їм після своєї смерті».


"Дуже великодушно з вашого боку", - сказав Нік.


Ван Рейн сів за великий стіл із темного чорноватого дерева, що, здавалося, світився. 'Ну що ж. Містере Де Гроот, ви озброєні?


Де Гроот справді почервонів. Він глянув на Ніка. Нік витяг з кишені короткий пістолет 38-го калібру і посунув його через стіл. Ван Рейн без коментарів кинув його до скриньки.


«Я так розумію, у вас є предмети для продажу в машині чи десь у моєму маєтку?»


"Так", - твердо сказав Де Гроот.


«Вам не здається, що зараз добрий час, щоб подивитися їх, щоб ми могли обговорити умови?»


'Так.' Де Гроот підійшов до дверей.


Віллем якийсь час буде з вами, тож ви не заблукаєте». Де Гроот вийшов у супроводі жилистого хлопця.


"Де Гроот такий ... ухильний", - сказав Нік.


'Я знаю це. Віллем цілком надійний. Якщо вони не повернуться, я вважатиму, що він мертвий. Тепер, містере Кент, що стосується нашої транзакції - як тільки ви внесете тут свій депозит, чи зможете ви сплатити частину готівкою, що залишилася, у Швейцарії чи у своїй країні?


Нік тихо сидів у великому шкіряному кріслі. «Можливо - якщо ви візьмете на себе відповідальність доставити їх до Америки. Я не особливо знаюся на контрабанді».


- Дайте мені це. Тоді ціна... -


І переглянути товар.


'Звісно. Ми зробимо це просто зараз».


Загув домофон. Ван Рейн насупився. 'Так?'


З динаміка пролунав дівочий голос. «Містер Яап Баллегоєр із двома друзями. Він каже, що це дуже важливо».


Нік напружився. Спогади про тверду щелепу, холодне скляне око, невиразну штучну шкіру і жінку за чорною вуаллю промайнули в його голові. На мить на особі Ван Рейна промайнув натяк на неконтрольовані емоції. Здивування, рішучість та роздратування. Значить, його господар не чекав на цього гостя. Він швидко подумав. Коли Ван Рейн вийшов з-під контролю, гостю час було йти. Нік підвівся. «Я маю вибачитися зараз».


'Сісти.'


"Я теж озброєний". Раптом Вільгельміна вороже подивилася на Ван Рейна безпристрасним гігантським оком. Він поклав руку на стіл. «У вас може бути ціла купа клавіш під ногою. Але я порадив би вам не використовувати їх для власного здоров'я. Якщо, звісно, ви не любите насильства».


Ван Рейн знову заспокоїв обличчя, начебто це було те, що він розумів і міг це впоратися.


«Насильства не потрібне. Просто сядьте знову. Будь ласка.' Це звучало як суворий наказ.


З порога Нік сказав: "Технічне обслуговування призупинено на невизначений термін". Потім він пішов. Балегойєр, Ван Рейн та ціла армія. Тепер все це було надто пухким. Агент АХ може бути міцним і мускулистим, але повторне прикріплення всіх цих пошарпаних частин може стати надто складною роботою.


Він побіг назад тим самим шляхом, що й вони, і пройшов через величезну вітальню та через відчинені французькі двері, що ведуть до басейну. Мата, що сиділа перед басейном з Харрі Хасебруком, побачила, як він наближається, коли він великими стрибками біг кам'яними сходами. Не кажучи жодного слова, вона встала і побігла до нього. Нік жестом запросив її піти з ним, потім обернувся і побіг через територію до паркування.


Віллем і Де Гроот стояли біля Дафа. Віллем притулився до машини і глянув на маленьку дупу Де Гроота, який копався всередині машини за передніми сидіннями. Нік сховав Вільгельміну і посміхнувся до Віллема, який швидко повернувся. 'Що ти тут робиш?'


М'язистий хлопець був готовий до будь-якої атаки, крім надшвидкого удару правої, яка вдарила його трохи нижче за нижній гудзик куртки. Удар розколов би дошку завтовшки в три сантиметри, і Віллем зігнувся навпіл, як книга, що зачинилася. Ще до того, як він опинився на землі, пальці Ніка тиснули на м'язи шиї, а великі пальці тиснули на спинномозкові нерви.


Приблизно на п'ять хвилин Віллем - хоч би яким крутим він був у звичайний щасливий голландський день - був нокаутований. Нік витяг з-за пояса хлопця невеликий автоматичний пістолет і знову підвівся, щоб подивитися, як Де Гроот вилазить з машини. Обернувшись, Нік побачив у руці невелику коричневу сумку.


Нік простягнув руку. Де Гроот як робот дав йому сумку. Нік почув швидкі клацання ніг Мати по асфальту. Він на мить озирнувся. Поки що вони не відстежуються. «Де Гроот, ми можемо поговорити про нашу угоду пізніше. Я підтримаю товар при собі. Тоді принаймні у вас їх не буде, якщо вони вас упіймають».


Де Гроот випростався. "А потім мені потрібно буде подивитися, як тебе знову дістати?"


"Я не залишаю тобі вибору".


"Де Гаррі?"


«Востаннє я бачив його біля басейну. Він в порядку. Не думаю, що вони його турбують. А тепер тобі краще забиратися звідси».


Нік поманив Мату і побіг до Пежо, припаркованого за чотири місця від Дафа. Ключі досі були там. Нік завів двигун, коли туди села Мата. Не задихаючись, вона сказала: "Це був мій швидкий візит".


"Занадто багато гостей", - відповів Нік. Він рушив машину задом, швидко повернув на стоянці і попрямував до шосе. Від'їжджаючи від будинку, він на мить озирнувся. Даф рушив з місця, з дому вибіг Харрі, за нею прямували Віллем, Антон, Адріан, Баллегуайєр і один із чоловіків, який перебував у гаражі з жінкою у вуалі. Ніхто з них не мав зброї. Нік повернувся до водіння, зрізаючи кути подвійних поворотів між високими, акуратно висадженими деревами, і нарешті виїхав на пряму до шосе.


За десять чи дванадцять ярдів від шосе знаходилися дві короткі кам'яні будівлі, одна з яких була з'єднана з будинком швейцара. Притиснувши педаль газу до підлоги, він побачив, як великі, широкі залізні ворота почали зачинятися. Їх не можна було загнати щебінь навіть з танком. Він оцінив відстань між воротами, коли вони повільно обернулися один до одного.


Чотири з половиною метри? Скажімо чотири. Тепер три з половиною. Паркани тепер зближалися швидше. Це були величні металеві перешкоди, такі важкі, що їхній низ котився на колесах. Будь-яка машина, яка б у них влетіла, була повністю утилізована.


Він продовжував їхати повним газом. По обидва боки пролітали дерева. Краєм ока він побачив, що Мата схрестила руки перед обличчям. Ця дитина вона воліла б зламану спину чи шию, ніж обличчя у синцях. Він не звинувачував її.


Він прикинув розрив, що залишився, і постарався зберегти напрямок у центр.


Кланг – клік – кранг! Металевий вереск, і вони вилетіли через отвір, що звужується. Одна чи обидві половини воріт мало не стиснули «пежо», як зуби акули, що наступають на летючу рибу. Їхня швидкість і той факт, що ворота відчинялися назовні, дозволили їм пройти.


Шосе було тепер близько. Нік натиснув на гальма. Він не наважився ризикнути. Дорожнє покриття було шорстким і сухим, ідеально підходило для розгону, але, заради всього святого, постарайтеся не ковзнути по ньому, інакше на ньому може бути масляна пляма. Але він нічого не побачив.


Шосе утворило прямий кут із під'їзною дорогою Ван Рейна. Вони перетнули дорогу відразу за автобусом, що проїжджав, і, на щастя, з іншого боку нічого не сталося. Смикнувши кермо, Нік зміг утримати машину подалі від канави з іншого боку. Гравій були відкинуті, колесо Peugeot могло повернутися на кілька дюймів вище за канаву, але потім машина відновила зчеплення з дорогою, і Нік прискорився. Завернувши, він повернув машину на дорогу, і вони помчали двосмуговою дорогою.


Мата знову підвела голову. - Боже мій ... - Нік озирнувся на під'їзну доріжку Ван Рейна. Зі сторожки вийшов чоловік і він побачив, як той загрожує йому кулаком. Добре. Якщо він не зможе знову відчинити ці ворота, це принаймні на якийсь час стримає потенційних переслідувачів.


Він запитав. - "Ви знаєте цю дорогу?"


'Ні.' - Вона знайшла карту в бардачку.


«Що насправді там сталося? Вони подають такій поганій віскі?


Нік посміхнувся. Це пішло йому на користь. Він уже бачив, як він і Мата перетворюються на омлет із каменю та заліза. "Мені навіть не запропонували випити".


«Ну принаймні мені вдалося зробити ковток. Цікаво, що вони робитимуть із цими Харрі Хасебруком та Де Гроотом. Усі вони дивні маленькі хлопці.


'Божевільна? Ці отруйні змії?


"Я хочу вкрасти ці алмази".


- Це на совісті Де Гроота. Гаррі – його тінь. Я уявляю, як Ван Рейн їх просто знищує. Яке значення вони мають для нього зараз? Цілком можливо, що йому не дуже подобається, коли їх побачить Балегуайєр. Це той тип, схожий на британського дипломата, який познайомив мене із цією жінкою у вуалі».


"Вона теж була там?"


'Щойно прибула. Ось чому я подумав, що краще зробити ноги. Занадто багато речей, щоб звертати на них увагу одразу. Надто багато рук жадібно тягнуться до цих Єнісейських алмазів. Заглянь у сумку, щоб дізнатися, чи не обдурив нас Де Гроот і швидко обміняв діаманти. Не думаю, що він мав на цей час, але це просто думка».


Мата відкрила сумку і сказала: «Я мало розуміюся на необробленому камінні; але вони дуже великі».


– Наскільки я розумію, у них рекордні розміри.


Нік глянув на алмази на колінах у Мати, схожі на гігантські льодяники. “Ну, я думаю, вони у нас є. Прибери їх знову і подивися на карту, люба.


Чи зможе Ван Рейн відмовитись від погоні? Ні, то був не той чоловік. Далеко позаду себе він побачив у дзеркалі "Фольксваген", але той не наздоганяв їх. "Ми відірвалися", - сказав він. - Подивися, чи зможеш ти знайти дорогу на карті. Поки ми все ще їдемо на південь".


"Куди ти тоді хочеш поїхати?"


"На північний схід."


На мить Мата мовчала. «Краще їхати прямо. Якщо ми повернемо ліворуч, ми проїдемо через Ванрой, і є всі шанси, що ми зустрінемо їх знову, якщо вони підуть за нами. Нам треба їхати прямо до Гемерта, а потім ми можемо повернути на схід. Там ми можемо обрати один із кількох шляхів».


"Добре.


Я не зупиняюся, щоби дивитися на цю карту».


Перехрестя вивів їх на краще, але там також було більше машин, невелика процесія маленьких відполірованих машин. «Місцеві», – подумав Нік. Невже ці люди повинні все полірувати, поки воно не сяятиме? »


"Дивися, що відбувається позаду нас", - сказав Нік. «Це дзеркало надто маленьке. Подивіться, чи не обганяють нас якісь машини з наміром спостерігати за нами».


Мата стала на коліна в крісло і озирнулася. За кілька хвилин вона сказала: «Усі залишаються в черзі. Якщо нас переслідує машина, вона повинна проїхати повз них».


"Чортовськи весело", - пробурчав Нік.


У міру наближення до міста огорожа ставала все щільнішою. З'являлося дедалі більше тих красивих білих будиночків, де по красивих зелених пасовищах бродили блискучі доглянуті корови. «Невже вони справді миють цих тварин», – подумав Нік.


"Тепер треба їхати ліворуч, потім знову ліворуч", - сказала Мата. Вони досягли перехрестя. Над їхніми головами гудів гелікоптер. Він шукав блокпост. Чи були б у Ван Рейна такі добрі зв'язки? Балегуайєр знає про це, але тоді їм доведеться працювати разом.


Повільно протиснувся крізь міський рух, зробив два ліві повороти, і вони знову виїхали з міста. Жодного блокпоста, жодної погоні.


"Жодної машини не залишилося з нами", - сказав Мата. "Мені все ще потрібно звертати увагу?"


'Ні. Просто сядь. Ми рухаємось досить швидко, щоб помітити кожного потенційного переслідувача. Але цього не розумію. Він міг би погнатися за нами на тому «мерседесі», чи не так?


- Гвинтокрил? – тихо спитала Мата. "Він знову пролетів над нами".


"Де б він його так швидко дістав?"


'Я поняття не маю. Може, це один із співробітників ДАІ». Вона висунула голову у вікно. "Він зник вдалині".


«Давай зійдемо з цієї дороги. Чи зможете ви знайти ту, яка, як і раніше, веде у правильному напрямку?


Карта зашаріла. «Спробуй другу праворуч. Приблизно за сім кілометрів звідси. Вона також проходить через ліс, і як тільки ми перетнемо Маас, ми зможемо виїхати на шосе до Наймегену».


Вихід виглядав багатообіцяючим. Ще одна двосмугова дорога. Через кілька миль Нік зменшив швидкість і сказав: «Не думаю, що за нами стежать».


"Над нами пролетів літак".


'Я знаю це. Звертай увагу на дрібниці, Мата.


Вона ковзнула до нього у своєму кріслі. "Ось чому я все ще жива", - м'яко сказала вона.


Він обійняв її м'яке тіло. М'які, але сильні, її м'язи, кістки та мозок були створені, щоб вижити, як вона висловилася. Їхні стосунки були незвичними. Він захоплювався нею за багато якостей, які могли зрівнятися з його власними - насамперед, уважність та швидкі рефлекси.


Вона часто говорила йому теплими ночами в Джакарті, «Я люблю тебе». І він давав їй ту саму відповідь.


І що вони мали на увазі, говорячи це, як довго це може бути, одна ніч, половину тижня, місяць, хто знає...


"Ти все ще прекрасна, як завжди, Мата," сказав він м'яко.


Вона поцілувала його в шию, трохи нижче за вухо. "Добре," сказав він. "Гей, подивися там."


Він уповільнив машину і пригальмував. На березі струмка, наполовину прихованого під красивими деревами, був невеликий прямокутний кемпінг. Далі виднілися ще три кемпінги.


Першою машиною був великий Ровер, другий Volkswagen з брезентним кемпінгом ззаду, а другий, що має вм'ятини Тріумф, поряд з алюмінієвим каркасом намету бунгало. Бунгало-намет був старий і збляклого, світлозеленого кольору.


"Нам якраз це потрібно" сказав Нік. Він заїхав у наметовий табір і зупинився, щоб бути поряд із Тріумфом. Це був чотири-п'ятирічний TR5. Поблизу вона виглядала зношеною, а не пом'ятою. Сонце, дощ, пісок, що летить, і гравій залишив на ньому свої сліди. Шини були ще добрі.


До Ніка підійшов з-за невеликого вогнища тонкий засмаглий чоловік у вицвілих шортах кольору хакі з бахромою замість рубця Нік простягнув руку. 'Вітання. Мене звуть Норман Кент. Американець”.


"Буффер," сказав хлопець. "Я австралієць". Його рукостискання було міцним та сердечним.


«Це моя дружина там у машині.» Нік подивився на Volkswagen. Пара сиділа під брезентом у межах чутності. Він сказав трохи тихіше. - Ми не можемо поговорити? У мене є пропозиція, яка може вас зацікавити.


Буффер відповів: «Я можу запропонувати вам чашку чаю, але якщо у вас є щось продати, ви отримали неправильну адресу.»


Нік витяг свій гаманець і вийняв п'ять сто доларів купюр і п'ять по двадцять. Він тримав їх близько до тіла, тож ніхто в таборі не міг їх бачити. "Я не продаю. Я хочу орендувати. Чи є хтось із вами?


"Моя подруга. Вона спить у наметі.


«Ми щойно побралися. Мої так звані друзі тепер шукають мене. Ти знаєш, зазвичай я не дбаю, але, як ви кажете там, деякі з цих хлопців гидкі ублюдки”.


Австралієць подивився на гроші і зітхнув. «Норман, ви можете не тільки залишитися з нами, ви можете навіть поїхати з нами в Кал, якщо ви хочете.»


«Це не так уже й складно. Я хотів би попросити вас і вашу подругу поїхати до найближчого міста і знайти хороший готель чи мотель там. Звичайно, не кажучи, що ви залишили туристичне спорядження тут. Все, що потрібно залишити це намет, шматок брезента і кілька спальних мішків та ковдр. Гроші, які я заплачу вам за це коштує набагато більше, ніж це все. Буффер взяв гроші. «Ти виглядаєш заслуговує на довіру, друже. Ми залишимо всю цю кашу за вас, за винятком, звичайно, наших особистих речей.


"А як щодо ваших сусідів?"


Я знаю що робити. Я скажу їм, що ти мій двоюрідний брат із Америки, використовуєш мій намет на одну ніч.


'Добре. Домовилися. Чи можете ви допомогти мені приховати свій автомобіль?


Поставте його в цей бік намету. Ми замаскуємо його як-небудь.


Протягом п'ятнадцяти хвилин Буффер знайшов залатаний тент, який сховав задню частину Peugeot від дороги і представив Нормана Кента як свого двоюрідного брата з Америки парам у двох інших кемпінгах. Потім він поїхав зі своєю прекрасною білявою подругою у своїй машині Triumph.


Намет був зручним усередині, з відкидним столом, кілька стільців і спальні мішки з надувними матрацами. Ззаду був маленький намет, що служив коморою. Різні мішки та ящики були повні посуду, столових приладів, була невелика кількість консервів.


Нік пошукав у своєму багажнику машини Peugeot, взяв пляшку Джима Біма з його валізи, поставив його на стіл і сказав: «Люба, я збираюся подивитися довкола. А поки що, ви приготуйте нам деякі напої?


"Добре." Вона погладила його, поцілувала в підборіддя, і спробувала вкусити його за вухо. Але перш, ніж вона це зробила, він уже вийшов із намету.


"Ось, це жінка," подумав він, підійшов до струмка. Вона точно знала, що робити, у потрібний час, у потрібному місці та правильно. Він перетнув вузький розвідний міст і повернувся до кемпінгу. його Пежо було ледве видно. Невеликий червонувато-чорний катер, з підвісним мотором, повільно підійшов до мосту. Нік швидко пішов назад через міст і зупинився, щоб подивитися, як він пройде. Шкіпер вийшов на берег і повернув велике колесо, яке поставило міст боком, мов ворота. Він повернувся на борт і катер проповз повз, як равлик з квітами на спині. Чоловік махнув йому.


Нік зробив крок ближче. - "Ви не повинні закрити цей міст?"


"Ні ні ні." Людина засміялася. Він говорив англійською мовою з таким акцентом, ніби кожне слово було обернуте в безе. «У ньому є годинник. Закриється знову за дві хвилини. Просто зачекайте. Він показав на свою люльку на Ніка і люб'язно посміхнувся. “Electric. так. Тюльпани та сигари не все, що ми маємо. Хо-хо-хо-хо”.


"Ви занадто хо-хо-хо-хо," відповів Нік. Але його сміх був бадьорий. "Тоді чому б вам не відкривати його таким чином замість того, щоб повертати це колесо?"


Шкіпер оглянув пустельний краєвид, наче вражений. "Shhht." Він узяв великий букет квітів від однієї з діжок, вистрибнув на берег і приніс його Ніку. «Немає більше таких туристів це прийти та подивитися, як ви. Ось подарунок. Нік подивився в мерехтливі сині очі на мить, як він отримав букет квітів у свої руки. Тоді чоловік стрибнув назад на свій маленький човен.


'Щиро Дякую. Моїй дружині вони дуже сподобаються.


'Бог з тобою.' Чоловік махнув рукою і повільно проплив повз Ніка. Він побрів назад у табір, міст заскрипів повертаючись назад у вихідне становище. Власник машини Volkswagen зупинив його, коли він ступив на вузьку колію. «Bonjour, містере Кент. Ви хотіли б келих вина?


"Із задоволенням. Але, може, не сьогодні ввечері. Моя дружина і я стомилися. Це був досить тяжкий день.


«Приходьте, коли захочете. Я все розумію. Людина трохи вклонилася. Його звали Перро. Це «Я розумію» був тому, що Buffer сказав йому, що це «американський двоюрідний брат, Норман Кент» був зі своєю нареченою. Нік хотів би сказати інше ім'я, але якби він мав показати свій паспорт чи інші документи, це викликало б ускладнення. Він увійшов до намету і вручив квіти Мате. Вона засяяла. 'Вони прекрасні. Ти отримав їх з цього маленького човна, який щойно пройшов повз?»


'Так. З ними у нас тут у наметі найкрасивіша кімната, які я коли-небудь бачив.


"Не приймайте все так близько до серця."


Він думав про це, як вона виразилася на воді. Він дивився на її маленьку темну голову над барвистим букетом квітів. Вона була дуже уважна, якби це був момент її життя, на яку вона завжди чекала. Як він уже зауважив, в Індонезії, ця дівчина з двох світів мала виняткові глибини. Ви могли б дізнатися про все від неї, якщо у вас був час, і весь світ тримав би свої довгі пальці подалі від вас.


Вона простягла йому келих, і вони сіли на затишні кемпінгові стільці, щоб дивитися на спокійний, мирний потік річки, на зелені смужки пасовищ під фіолетовим небом. Нік почував себе трохи сонним. Було тихо на дорозі, за винятком машин, що рідко проїжджали. І деяких шумів з інших наметів і кількох птахів, що неподалік щебечуть. Окрім цього, не було нічого чутного. Він зробив ковток свого напою. - «Була пляшка газованої води у відрі. Чи є ваш напій досить холодним?


'Досить смачно.'


"Цигарку?


"Добре Добре." - Він не звертав уваги, курив він чи ні. Він уповільнився трохи останнім часом. Чому? Він не знав. Але тепер він, принаймні, любив те, що вона запалила сигарету з фільтром для нього. Вона обережно помістила фільтр у його рот, обережно тримала полум'я запальнички перед ним і обережно простягла йому сигарету, начебто це були честь служити йому.


Якимось чином він знав, що вона не намагатиметься вкрасти вміст коричневої сумки. Це може бути тому, що ці речі викликатимуть нескінченний ланцюг лих для тих, хто не має для їхнього збуту потрібних зв'язків. Він відчув піднесення в ньому огиди до цього, де ви могли б тільки залишитися живими нікому не довіряючи взагалі.


Вона встала, і він дивився мрійливо, як вона зняла з себе сукню, щоб показатися в золотому чорному бюстгальтері. Вона повісила сукню на гачок у середині даху намету. Та це жінка, щоб нею пишатися. Жінка, яку ти можеш кохати. Ви б життя хороше з такою жінкою, яка здатна зібрати стільки кохання.


Після того, як він дійшов висновку, що найбільш жорстокі та пристрасні жінки шотландки і найбільш інтелектуально розвинені були японки. За загальним визнанням - його порівняльний матеріал не був настільки широким, як для такого об'єктивного дослідження хотілося б, але ви повинні зробити з того, що у вас є. Якось увечері у Вашингтоні, він сказав, це Біллу Родосу випивши кілька напоїв. Молодший агент AX подумав про це деякий час, а потім сказав: Ці шотландці відвідували Японію протягом століть. Або як моряки, або як торговці. Так що Нік, ви повинні знайти там ідеальну дівчину: японсько-шотландського походження. Можливо, ви повинні розмістити таке оголошення.


Нік посміхнувся. Практичний хлопець цей Родос. Це був збіг, що не він, а Нік був посланий до Амстердама, щоб взяти на себе незакінчену роботу Херба Уітлока. Білл зайнявся роботою в Нью-Йорку та Бард Галереї.


Мати уперлася маленькою, темною головкою на його плече.


Він обійняв її. "Ви не голодні ще?" — спитала вона. 'Трохи. Ми побачимо, що ми можемо підготувати пізніше.


Є якісь боби та кілька банок тушонки. Достатньо овочів для салату, а також олії та оцту. І печиво для чаю”.


"Звучить чудово." Гарненька дівчинка. Вона вже вивчила вміст комори.


"Я сподіваюся, що вони не знайдуть нас", - сказала вона м'яко. «Це вертоліт та літак турбує мене небагато.


'Я знаю. Але якщо вони створили блокпости, вони втомлюються після полудня і, можливо, ми зможемо проскочити. Завтра вранці ми поїдемо, перш ніж розвидниться. Але ви думаєте Мата, правильно, як завжди.


"Я думаю, що ван Рейн хитра людина.


'Я згоден. Але мені здається, що він має сильніший характер, ніж Ван дер Лан. Але, до речі, Мата, ви колись зустрічалися з Гербертом Уітлоком?


'Звісно. Якось він запросив мене на вечерю. Нік намагався контролювати свою руку. Вона майже напружилася через мимовільний рефлекс.


Де ви вперше зустрілися з ним?


«Він вибіг прямо на мене на вулиці Кауфмана, де є фотограф. Тобто він вдав, що випадково наткнувся прямо на мене. Якось він повинен мати на увазі це, тому що він напевно шукав мене, я так думаю. Він хотів чогось.»


'Чого?'


'Я не знаю. Це сталося близько двох місяців тому. Ми поїли у Де Boerderij, та тоді пішли у Blue Note. Це було дуже приємно там. Крім того, Херб був фантастичний танцюрист.


"Ви спали з ним також?"


'Ні це не так. Просто поцілунки, коли прощалися. Я думаю, що я зробила б це наступного разу. Але він пішов із моєю подругою, Паулою, кілька разів. А потім був той випадок. Мені справді це сподобалося. Я впевнена, що він запросив би мене знову”.


Він ставив тобі якісь питання. Чи є у вас якісь ідеї, що він намагається з'ясувати»


«Я думала, що він щось на зразок вас. Американський агент чи щось. Ми в основному говорили про фотографію та світ моделювання.


І які справи? Оголошення?


'Так. Комерційна філія фотографії. Я планувала чесно наступного разу, що якби я могла допомогти йому.


Нік задумливо похитав головою. Погано Герберт. Працювати треба ретельно та методично. Не пити. Не плутати дівчаток і річ, як багато агентів іноді роблять. Якби він був більш чесним з Матою, він все ще може бути живим.


"Він багато пив?"


'Майже нічого. Одна з тих особливостей у ньому, що я любила.


"Як ви думаєте, що він був убитий?"


«Я ставила це питання. Можливо, Паула знає щось. Чи маю я поговорити з нею, коли ми повернемося до Амстердама?


'Любов. Ви мали рацію думаючи про його зв'язки. Він був американським агентом. Я дійсно хотів би знати, якщо його смерть була справді нещасний випадок. Я маю на увазі - голландські поліцейські є ефективними, звісно, але... -»


Вона стиснула його руку. - 'Я розумію тебе. Може, я знайду щось. Паула дуже чутлива дівчина.


«І як гарна, як ти?»


"Ви повинні будете судити, що для себе."


Вона повернулася обличчям до нього і притулилася губами до його тихо, як ніби сказати, але ви не будете вибирати її, я подбаю про це.


Цілуючи м'які губи, Нік ставив питання, чому Уітлок вибрав Мату. Збіг? Можливо. Діловий світ Амстердама був відомий як село, де всі знали одне одного. Тим не менш, це було більш ймовірно, що вона була визначена за допомогою комп'ютера АХ.


Він зітхнув. Все йшло надто повільно. Поцілунки та ласки Мати були цілком здатні змусити вас забути про свої неприємності на деякий час. Її рука ковзнула вниз і він миттю розв'язав свій пояс. Пояс з усіма прихованими хитрощами і використання порошками з лабораторії AX: ціаністі отрут, суїцидальні порошків та інших отрут з десяток застосуваннями. Крім того, гроші та гнучкий напилок. Він почував себе чужим у Едемському саду. Гість із кинджалом.


Він ворухнувся. «Мати дозвольте мені теж звільнитися від одягу.»


Ліниво вона стояла, посмішка весело грала навколо куточків її рота, і простягла руку, щоб узяти на його куртку. Вона акуратно повісила її на вішалку, зробив те саме з його краваткою та сорочкою, і мовчки дивилася, як він сховав стилет у своїй відкритій валізі під спальними мішками.


"Я справді з нетерпінням чекаю плавання," сказала вона.


Він швидко зняв штани. «Тим не менш, це яванською, так? Ви все ще хочете плавати п'ять разів на день?


'Так. Вода гарна та доброзичлива. Вона очищує вас...»


Він визирнув. Стало зовсім темно. Там нікого не було видно із його позиції. "Я можу залишити свої труси." Боягузи, подумав він; це те, що ще зраджує мене в Едемському саду, зі смертельним П'єром у своїй секретній сумці.


"Це тканина може витримати воду," сказала вона. «Якщо ми підемо вгору, ми могли б плавати голим. Я хотіла б промитися і повністю очиститися.


Він знайшов два рушники, загорнуті в коричневий мішок, Вільгельміна та його гаманець в одному з них і сказав: "Давайте викупаємося."


Акуратний, прямий шлях прямував до річки. Просто, перш ніж вони втратили з виду наметового табору, Нік озирнувся. Здавалося, ніхто не дивитиметься на них. Ровери готували їжу на примусі. Він зрозумів, чому кемпінг був такий малий. Як тільки вони вийшли з кущів, дерева були далі від берега через регулярні часові відтинки. Культивірума місцевість досягла майже берега. Шлях нагадував стежки, ніби тут кілька поколінь тому коні тягли невеликі баржі або човни. Можливо, це було так. Вони йшли протягом багато часу. Вигін після пасовищ. Це було напрочуд такою для країни, ви думали, що вона була настільки переповнена людьми. Люди... Чума цієї планети. Сільськогосподарські машини та сільськогосподарські робітники.


Під одним з високих дерев він знайшов місце, захищене як альтанка в темряві. Вузька траншею повний сухого листя, як гніздо. Мата дивився на неї так довго, що він подивився на неї з подивом. Він запитав. - «Тобі подобається тут що-небудь?»


"Це місце. Ви бачили, як акуратні банки до цього струмка є? Немає відходів чи гілок чи листя. Але тут. Тут ще є справжнє листя, висохле повністю, як пухове ліжко. Я думаю, що любителі приходять сюди. Можливо, багато років поспіль.


Він поклав рушник на пень дерева. 'Я думаю ти маєш рацію. Але, можливо, люди сюди згрібають листя, щоб мати зручне місце післяобіднього сну.


Вона зняла бюстгальтер та трусики. «Добре, але це місце знає багато кохання. Якимось чином воно святе. Воно має власну атмосферу. Ви можете це відчути. Ніхто не вирізує дерева чи листя не кидає тут сміття. Хіба для цього мало доказів?


"Можливо," сказав він задумливо, як він кинув труси в одну сторону. Ідіть вперед, Картер, щоб довести це, може вона неправа.


Мати повернулась і увійшла в потік. Вона пірнула і спливла за кілька метрів. «Пірнайте сюди теж. Це приємно.'


Він не був одним із любителів пірнати в незнайому річку, не можна бути таким безглуздим, щоб ігнорувати розкидані валуни. Нік Картер, який пірнав іноді з тридцяти метрів, увійшов у воду плавно, як падіння лозини. Він поплив до дівчини з безшумними гребками. Він відчував, що це місце заслуговує на мир і благоговіння, шанування всіх тих любителів, які пізнали своє перше кохання тут. Або в тому, що вона мій добрий геній, він думав про це, як він підплив до Маті.


«Хіба ви не почуваєте себе добре?» прошепотіла вона.


Так. Вода заспокоює, повітря прохолодне увечері. Навіть дихання його близько до спокійної поверхні води, здавалося, заповнювали легке щось нове, щось нове і щось бадьоре. Мати притиснулася до нього, частково плаваючи, її голова була на одному рівні з його. Її волосся було досить довгим і її мокрі завитки ковзали по його шиї з ніжною м'якістю, що пестила його. Ще одна з добрих якостей Мати, подумав він, не відвідування салонів. Трохи дрібний догляд за собою з рушником, гребінцем, щіткою та пляшкою ароматної олії та її волосся знову у формі.


Вона дивилася на нього, закинула руки по обидва боки від його голови і злегка поцілувала його, стуляючи їхні тіла разом у гармонії двох човнів брижами пліч-о-пліч на пологій брилі.


Він повільно підняв її і поцілував обидві її груди, акт, що виражає як данину та пристрасть. Коли він знову опустив її, вона була частково підтримана його ерекцією. Це було ставлення настільки духовно втішно, що ви хочете зберегти його назавжди, але і заважаючи , тому що це спонукало вас дивитися ні на що далі.


Вона зітхнула і замкнула сильні руки трохи за його спиною. Він відчув її долоні відкриваються і закриваються, легковажні рухи здорової дитини розминання грудей своєї матері, як він п'є молоко.


Коли він, нарешті…, його рука заскользила вниз, вона перехопила його і прошепотіла: «Ні Без рук. Усі появанськи, пам'ятаєте?


Він досі пам'ятав, зі сумішшю страху та очікування, як спливла пам'ять. Це справді займе трохи більше часу, але це частина задоволення. "Так," пробурмотів він коли вона пройшла її шлях вгору і опустилася на нього. 'Так. Я пам'ятаю.'


Задоволення варте терпіння. Він вважав, що сто разів, відчуваючи перенасичене теплом її тіло проти нього, підкреслено трохи прохолодної води між ними. Він думав про те, як мирне і нагороду життя, здавалося, і йому було шкода тих, хто каже, що трахкати у воді не весело. Вони ментально дуже дотримувалися своїх фрустрацій та гальмування. Бідолахи. Це набагато краще. Нагорі ви відокремлені один від одного, немає підключення рідини. Мата закрила ноги за його спиною, і він почував себе повільно і з нею. 'Я знаю. Я знаю,» прошепотіла вона, а потім притулилася губами до його губ.


Вона знала.


Через воду вони пробралися назад до табору, оповитого темрявою. Мати готувала їжу з дружнім дзижчанням газової плитки. Вона знайшла каррі і загасила м'ясо в ньому, вона знайшла якийсь перець чилі для бобів та чебрець та часник для соусу салату. Нік з'їв його до останнього листочка і ніякою мірою йому не було соромно, що він проковтнув десять печив з чаєм. До речі, австралієць тепер може купити багато печива.


Він допоміг їй мити посуд і прибирати безлад. Коли вони заповзали в розпаковані спальні мішки, вони грали один з одним деякий час. Замість того, щоб іти одразу спати, вони зробили все це знову.


Ну трохи? Задоволення у сексі, різноманітний секс, дикий секс, смачний секс.


Це було після того, як через годину, коли вони нарешті притиснулися один до одного в їхньому м'якому, пухнастому гніздечку. «Дякую, любий,» прошепотіла Мата. «Ми ще можемо зробити один одного щасливими.»


«Що ти дякуєш? Дякую. Ти смачна.


"Так," сказала вона сонна. «Я люблю кохання. Тільки кохання і доброта реальні. Гуру сказав мені одного разу це. Деяким людям не міг допомогти. Вони застрягли у брехні батьків із раннього віку. Неправильне виховання.


Він млосно поцілував її закриті повіки. Спіть, міс Гуру Фрейд. Ви маєте рацію. Але я так утомився...» Її останній звук був довгим, задоволеним зітханням.


Зазвичай Нік спав, як кішка. Він міг спати вчасно, концентруючись добре, до того ж він завжди був бадьорим при найменшому галасі, але цієї ночі, і це було пробачено, він спав як колоду. Перш ніж він заснув, він намагався переконати свій розум, щоб розбудити його, щойно незвичайне станеться на дорозі, але його розум, здавалося, відвернувся сердито від нього тієї ночі. Можливо тому, що він мав менше задоволення з цими блаженними моментами з Матою.


За півкілометра від табору, зупинилися два великі мерседеси. П'ятеро чоловіків підійшли до трьох спальних наметів із легкими, нечутними кроками. Спочатку їх ліхтарики посвітили на Rover та Volkswagen. Решта було легко. Не більше, ніж побіжний погляд на Peugeot було достатньо.


Нік не помічав їх, поки сильний промінь світла не був спрямований на його очі. Він прокинувся і схопився. Він швидко закрив очі від яскравого світла. Він поклав свої руки на очі. Спіймано як маленьку дитину. Вільгельміна лежала під светром поруч із валізою. Можливо, він міг би схопити її у швидкому кидку, але він змусив себе зберігати спокій. Наберіться терпіння та просто чекати, коли будуть перемішані карти. Мата грала ще розумніше. Вона лежала нерухомо. Вона ніби прокидалася зараз і уважно чекала на подальші події.


Світло ліхтаря відвернулося від нього і було спрямоване на землю. Він помітив, що це зникнення свічення проти його століття. "Дякую," сказав він. «Заради Бога, не світіть, на моєму обличчі більше».


'Вибачте.' - То був голос Яапа Баллегуайєра. «Ми є кілька зацікавлених людей, містере Кент. Тому, будь ласка, просимо співпрацювати. Ми хочемо, щоб ви віддали алмази.


'Гарні. Я сховав їх. Нік встав, але його очі були, як і раніше, заплющені. «Ви засліпили мене з цим чортовим світлом.» Він похитнувся вперед, вдаючи, що безпорадніший, ніж він почував себе. Він розплющив очі в темряві.


Де вони, містере Кент?


«Я сказав вам, що я сховав їх.»


'Звісно. Але я не дозволю вам забрати їх. У наметі, в машині або десь зовні. Ми можемо переконати вас, якщо це потрібно. Зробіть свій вибір швидко.


Який вибір? Він міг відчувати інших людей у темряві. Балегойєр був добре прикритий зі спини. Так що настав час застосувати прийом.


Він уявляв, як його негарне, нині жорстке обличчя пильно дивиться на нього. Балеґуайєр був сильна особистість, але ви не повинні боятися його так само, як слабак, як Ван дер Лан. Це злякана людина, яка вбиває вас, а потім не бажає, щоб це зробив.


'Як ти нас знайшов?'


'Гвинтокрил. Я викликав сам. Все дуже просто. Діамант, будь ласка.


"Чи працюєте ви з Ван Рейном?"


'Не зовсім. Тепер, містере Кент, замовкніть...»


Це було блефом. - «Ви знайдете їх у цій валізі поруч із спальними мішками. Ліворуч. Під сорочкою.


'Дякую.'


Один із чоловіків увійшов до намету і повернувся. Мішок зашелестів, як він передав його Балегойєру. Він міг бачити трохи краще. Він зачекав ще хвилину. Він міг штовхнути цю лампу убік, але, можливо, в інших теж були лампи. Крім того, коли почалася стрілянина, Маті був у середині лінії вогню. Балегуайєр зиркнув зневажливо. «Ви можете зберегти це каміння як сувеніри, містере Кент. Вони є підробками.


Нік був задоволений темрявою. Він знав, що він почервонів. Він був обдурений як школяр. «Їх обміняв Де Гроот…»


"Звісно. Він приніс фальшиву сумку. Такі як справжні, якщо ви бачили в газетах їхні фотографії.


Чи зміг він піти?


'Так. Він і Хазебрук відчинили ворота знову, тоді як Ван Рейн, і я доручали поліцейському вертольоту стежити за вами.


«То ви голландський спецагент. Хто це був ..."


'Як ви увійшли в контакт із Де Гроотом?


«Я не входив. Ван Рейн подбала про це засідання. Потім він буде посередником. То як же ви маєте справу з ним потім?


"Чи можете ви увійти в контакт із Де Гроотом?"


«Я навіть не знаю, де він мешкає. Але він чув про мене – як покупця алмазів. Він буде знати, де мене знайти, якщо він потребує мене.


«Чи знали ви його раніше?»


'Ні. Я випадково наткнутися на нього в лісі за будинком Ван Рейна. Я спитав його, чи був він людиною, яка продає Єнісейські алмази. Він побачив можливість зробити це без посередника, я думаю. Він показав їх мені. Думаю, вони відрізнялися від цих підробок. Мабуть, це були оригінали, бо він подумав, що, можливо, я надійний покупець».


"Чому ти пішов так швидко?"


«Коли про вас оголосили, я подумав, що це може бути напад. Я наздогнав Де Гроота і взяв цю сумку із собою. Я сказав йому зв'язатися зі мною і що угода все одно відбудеться.


Я подумав, що вони мають бути з собою у молодшої людини з швидшою машиною».


У запереченні Балегуайєра пролунав сардонічний тон.


"Так ви стали жертвою раптових подій".


'Це точно.'


- Що, якщо Де Гроот скаже, що ви їх вкрали?


Розділ 8


'Що вкрав? Сумку, повну підробок від справжнього викрадача коштовностей?


«А отже, ти знав, що ці алмази були вкрадені, коли їх пропонували тобі купити». Він говорив як поліцейський: Мовляв, тепер визнай себе винним.


«Наскільки я знаю, вони не належать нікому, хто має. Вони видобуті в радянській шахті та їх звідти відвезли…»


«А? Значить, це не крадіжка, якщо це відбувається у росіян? »


«Ви так кажете. Дама у чорній вуалі сказала, що вони її».


Нік знову зміг повністю бачити, що цей Балегуайєр був майстром фінтів та дипломатії. Але чого це призвело і чому? »


Інший чоловік вручив йому картку. - Якщо де Гроот зв'яжеться з вами, чи не могли б ви подзвонити мені?


"Ви все ще працюєте на місіс Дж.?"


Балегуайєр на мить завагався. У Ніка було відчуття, що він мав намір підняти завісу, але зрештою відмовився від цього.


«Так, – сказав чоловік. "Але я сподіваюся, ти подзвониш".


«З того, що я чув, - сказав Нік, - вона перша може отримати ці алмази».


'Можливо. Але, як бачите, зараз усе стало набагато складніше». Він пішов у темряву, постійно запалюючи лампу, щоб дивитися, куди він іде. Чоловіки йшли за ним по обидва боки намету. Ще одна темна постать з'явилася через «пежо», а четверта – з боку струмка. Нік полегшено зітхнув. Скільки ж їх було б разом? Він має бути вдячний своїй щасливій зірці за те, що не одразу схопив Вільгельміну.


Він повернувся до намету до спальників і кинув підроблені діаманти в багажник. Там він переконався у присутності Вільгельміни і в тому, що магазин із неї не вийняли. Потім він ліг і торкнувся Мати. Вона обійняла його, не кажучи жодного слова.


Він погладив її гладку спину. "Ви все чули?"


'Так.'


«Ван Рейн та Балегуайєр зараз працюють разом. І все ж вони обидва запропонували мені діаманти на продаж. І взагалі, що то за люди? Голландська мафія?


"Ні", - задумливо відповіла вона в темряві. Її дихання м'яко ковзнуло його підборіддям. «Вони обидва порядні громадяни».


На мить запанувала тиша, потім вони обоє засміялися. «Годні бізнесмени», - сказав Нік. «Це може бути Ван Рейн, але Баллегуайєр – агент найважливішої бізнес-леді у світі. Усі вони отримують пристойний прибуток, максимально великий, якщо є розумний шанс, що їх не зловлять». Він згадав, як Хоук сказав: Хто переможе?


Він пошукав у своїй фотографічній пам'яті конфіденційні файли, які нещодавно вивчав у штаб-квартирі AX. Вони були про міжнародні відносини. Радянський Союз та Нідерланди були в добрих відносинах один з одним. Справді, з деякою прохолодою, тому що голландці співпрацювали з китайцями у певних галузях ядерних досліджень, у яких китайці досягли разючих успіхів. Єнісейські алмази не дуже добре вписувалися в цю схему, але все ж...


Він сонно подумав про це деякий час, поки на його годиннику не було чверть на сьому. Потім він прокинувся і подумав про Де Гроота та Хасебрука. Що б вони робили зараз? Їм були потрібні гроші за алмази, і вони все ще підтримували зв'язок із Ван дер Лааном. Тож вони опинилися у скрутному становищі. Він поцілував Мату, що прокинулася. "Час на роботу."


Вони поїхали на схід, назустріч світанку, що наближається. Хмарність була щільною, але температура була помірною та приємною. Коли вони проїжджали акуратне містечко і перетинали залізничні колії, Нік крикнув: «Місто називається Америка».


«Ви побачите тут набагато більше за американський вплив. Мотелі, супермаркети. Це зіпсувало тут весь краєвид. Особливо вздовж головних доріг та біля міст».


Вони поснідали в кафе мотеля, який міг би бути в Огайо. Вивчаючи карту, він виявив шосе на північ, яке вело в Неймеген та Арнем. Коли вони виїхали зі стоянки, Нік швидко перевірив машину. Він знайшов його під спинкою, вузьку чотиридюймову пластикову коробку. З гнучкими дротяними затискачами та ручкою регулювання частоти, яку він особливо не чіпав. Він показав це Маті. - Один із тих хлопців Балегуайєра повозився у темряві. Цей маленький передавач повідомляє, де ми знаходимося.


Мата подивилася на маленьку зелену коробочку. "Він дуже маленький".


Ви можете зробити ці штуки розміром з арахіс. Цей, ймовірно, дешевше або має більш тривалий термін служби через великі батареї, а також більшу дальність ... ''


Шосе він їхав на південь, а не на північ, поки вони не доїхали до заправної станції Shell, де кілька машин були припарковані біля насосів, щоб чекати черги. Нік встав у чергу і сказав: Знайдіть хвилинку і відвезіть його до насоса.


Він ішов уперед, доки не побачив машину з бельгійським номерним знаком. Він спіткнувся і впустив ручку під задню частину машини, ступив уперед і лагідно сказав водієві французькою: «Я впустив ручку під вашу машину. Чи не могли б ви зачекати на хвилинку?


Кремкий чоловік за кермом ласкаво посміхнувся і кивнув. Нік знайшов свою ручку та встановив передавач під бельгійську машину. Підібравши ручку, він подякував людині, і вони обмінялися кількома дружніми кивками. Заливши бак "пежо", вони повернули на північ.


"Ти приклеїв цей передавач під тією іншою машиною?" спитала Мата. 'Так. Якщо викинути, вони зрозуміють, що щось не так. Але, можливо, вони якийсь час переслідуватимуть ту іншу машину. Залишається інше. Тепер вони можуть стежити за нами із будь-якої іншої машини на дорозі».


Він виглядав машину, яка їхала далеко позаду них, зробив розворот у Зютфені, проїхав по дорозі туди й назад до каналу Твенте, і ніякої машини не було за ними. Він підняв плечі. «Здається, ми їх втратили, але це не має значення. Ван Рейн знає, що я веду справи з Ван дер Лааном. Але, можливо, ми їх трохи заплутали».


У Хенгело вони пообідали і дісталися Гестерен відразу після двох годин. Вони знайшли свій шлях до маєтку Ван-дер-Лаана зовні. Це був густо зарослий ліс - мабуть, недалеко від кордону з Німеччиною - з привокзальним майданчиком, яким вони проїхали близько п'ятисот ярдів по дорозі під підстриженими деревами і між суцільним парканом. Це була бліда версія розкішної резиденції Ван Рейна. Ціну обох було складно порівняти, але належати вони могли лише заможним людям. В одному маєтку росли вікові дерева, будинок був величезний, і в ньому було багато води, бо це було те, що шукала стара аристократія. В іншого - Ван дер Лаана - було багато землі, але будівель було менше, і струмків майже не було видно. Нік повільно проїхав «пежо» звивистою дорогою і поставив його на стоянці, покритій гравієм; між приблизно двадцятьма іншими машинами. Він ніде не бачив Даф і не бачив великих лімузинів, які воліли Ван Рейн та Болл-Гуйєр. Але позаду все ще була під'їзна доріжка, де також можна було припаркувати машини. Десь унизу від стоянки був басейн сучасної форми, два тенісних корти та три доріжки для боулінгу. Обидва тенісні корти використовувалися, але навколо басейну було лише близько шести осіб. Було ще хмарно.


Нік замкнув «пежо». «Давай пройдемося, Мато. Давайте розглянемо, перш ніж вечірка почнеться.


Вони минули терасу та спортивні майданчики, обійшли будинок. Гравійна доріжка вела до гаражів, стайнях та дерев'яних господарських споруд. Нік ішов попереду. У полі праворуч від сараїв ширяли дві величезні кулі, які охороняла людина, яка щось накачувала в них. Нік подумав, гелій це чи водень. Його проникливі очі бачили кожну деталь. Над гаражем розташовувалися житлові будинки або приміщення для персоналу з шістьма місцями для паркування. Три маленькі машини були акуратно припарковані поруч перед ним, а під'їзна доріжка з цього боку будинку перетинала пагорб між луками і йшла в ліс.


Нік повів Мату в гараж, коли позаду них пролунав голос Ван дер Лаана. «Здрастуйте, містере Кент».


Нік повернувся і з усмішкою помахав рукою. 'Вітання.'


Ван дер Лаан прийшов, трохи запихавшись. Йому поспішно про них повідомили. На ньому була біла спортивна сорочка і коричневі штани, в яких він все ще виглядав як бізнесмен, який щосили намагався підтримувати бездоганний зовнішній вигляд. Його черевики сяяли.


Звістка про приїзд Ніка явно засмутила Ван дер Лаана. Він щосили намагався подолати своє здивування і взяти ситуацію під контроль. «Погляньмо на це, подивися на мене. Я не був певен, що ти прийдеш... -


У тебе тут чудове місце, – сказав Нік. Він уявив йому Мату. Ван дер Лаан був привітний. "Чому ти подумав, що я не прийду?" Нік глянув на повітряні кулі. Один був покритий дивними візерунками, завитками і лініями фантастичних кольорів, всілякими сексуальними символами в спалаху тріумфування.


«Я… я чув. .


- Де Гроот уже приїхав?


'Так. Я помічаю, що ми стаємо відвертими. Дивна ситуація. Ви обоє мали намір залишити мене осторонь, але обставини змусили вас повернутися до мене. Це доля.


- Де Гроот сердиться на мене? Я забрав у нього його пакунок».


Мерехтіння в очах Ван дер Лаана говорило про те, що Де Гроот сказав йому, що він обдурив Нормана Кента - і що Де Гроот дійсно розсердився. Ван дер Лаан розвів руками.


«Ах, не зовсім так. Зрештою, Де Гроот – бізнесмен. Він просто хоче переконатися, що отримає свої гроші і позбавиться цих алмазів. Піти до нього?


'Добре. Але я не можу займатися справами до завтрашнього ранку. Тобто - якщо йому потрібна готівка. Я отримую значну суму через посильного».


"Посильний?"


"Друг, звичайно".


– подумав Ван дер Лаан. Він намагався знайти слабкі місця. Де був цей посильний, коли Кент був із Ван Рейном? За його словами, Норман Кент не мав друзів у Нідерландах - принаймні довірених осіб, які могли б піти і принести для нього великі суми грошей. "Не могли б ви подзвонити йому і запитати, чи може він прийти раніше?"


'Ні. Це неможливо. Я буду дуже обережний із вашими людьми... -


Ви маєте остерігатися деяких людей, - сухо сказав Ван дер Лаан. «Я не дуже радий, що ви спочатку обговорювали це питання із Ван Рейном. А тепер ви бачите, що буде далі. Оскільки вони кажуть, що ці алмази були вкрадені, кожен показує свої жадібні пальці. А цей Балегуайєр? Ви знаєте на кого це працює?


'Ні. Я вважаю, це лише потенційний продавець алмазів, - невинно відповів Нік.


На чолі з господарем вони досягли вигину тераси з видом на басейн. Нік помітив, що Ван дер Лаан виводив їх з гаражів та господарських будівель так швидко, як міг. «Тож нам просто потрібно почекати та подивитися. І Де Грооту доведеться залишитись, бо, зрозуміло, він не поїде без грошей».


"Ти думаєш, це божевілля?"


'Ну немає.'


Нік хотів би знати, які плани та ідеї витали в цій акуратно причесаній голові. Він майже відчував, що Ван дер Лаан жорстко обмірковує ідею порятунку від Де Гроота та Хасебрука. Маленькі чоловічки з великими амбіціями небезпечні. Це той вид, який сильно захоплений вірою в те, що жадібність не може бути поганою. Ван дер Лаан натиснув кнопку, прикріплену до балюстради, і яванець у білому піджаку підійшов до них. «Ходімо витягнемо ваш багаж з машини», - сказав господар. "Фріц тут покаже вам ваші кімнати".


У «Пежо» Нік сказав: «У мене із собою сумка Де Гроота. Чи можу я повернути його йому зараз?


«Почекаємо до вечері. Тоді в нас буде достатньо часу».


Ван дер Лаан залишив їх біля підніжжя великих сходів у холі головної будівлі, попередньо переконавши їх насолодитися плаванням, тенісом, верховою їздою та іншими насолодами. Він був схожий на надто зайнятого власника надто маленького курорту. Фріц провів їх у дві суміжні кімнати. Пошепки Нік сказав Мате, поки Фріц ставив багаж: «Попроси його принести нагору два віскі і газовану воду».


Коли Фріц пішов, Нік пішов у кімнату Мати. Це була скромна кімната, поєднана з його кімнатою, спільною ванною. "Як щодо того, щоб поділити зі мною ванну, мем?"


Вона ковзнула в його обійми. "Я хочу поділитися з вами всім".


- Фріц - індонезієць, чи не так?


'Це правда. Я хотіла б поговорити з ним хвилинку ... »


Давай. Я зараз йду. Спробуйте потоваришувати з ним».


"Я думаю, це спрацює".


'Я теж так думаю.' Але заспокойся. Скажіть йому, що ви щойно приїхали до цієї країни і вам складно в ній жити. Використовуйте всі свої здібності, моя люба. Цього не витримає жоден чоловік. Він, мабуть, самотній. Оскільки ми все одно знаходимося в різних кімнатах, його це не повинно турбувати. Просто зроби його божевільним».


«Добре, любий, як ти кажеш». Вона підняла до нього обличчя, і він поцілував солодкий носик.


Розпаковуючи речі, Нік співав мелодію з «Фінляндії». Йому потрібна була лише одна нагода, і це могло бути все. І все ж таки одним з найпрекрасніших винаходів людини був секс, чудовий секс. Секс із голландськими красунями. Ви майже все зробили з цим. Він повісив одяг, дістав туалетне приладдя і поставив друкарську машинку на столик біля вікна. Навіть це дуже гарне вбрання було нічим порівняно з красивою, розумною жінкою. Пролунав стукіт. Відчинивши двері, він глянув на Де Гроота. Маленький чоловічок був таким же строгим і формальним, як завжди. Посмішки, як і раніше, не було.


"Привіт", - тепло сказав Нік. 'Ми зробили це. Вони не змогли нас упіймати. Чи були у вас проблеми із проходом через ці ворота? Я сам втратив там трохи фарби».


Де Гроот дивився на нього холодно й обачливо. «Вони побігли назад до будинку, коли ми пішли з Гаррі. У нас не було проблем з тим, щоб швейцар знову відчинив ці ворота».


«Ми мали деякі труднощі. Гелікоптери над головою і таке інше. Нік простяг йому коричневий пакет. Де Гроот лише мигцем глянув на нього. "З ним все гаразд. Я ще не дивився. В мене не було на це часу».


Де Гроот здавався спантеличеним. - І все ж таки ви прийшли… сюди?


«Ми мали тут зустрітися, чи не так? Куди мені ще йти?


«Я. - я розумію".


Нік підбадьорливо посміхнувся. «Звичайно, вам цікаво, чому я не поїхав прямо до Амстердама, чи не так? Чекати там на ваш дзвінок. Але навіщо ще потрібний посередник? Ви цього не зробите, але я знаю. Може, я зможу вести справи з Ван дер Лааном надовго. Я не знаю цієї країни. Доставити діаманти через кордон туди, куди я хочу - проблема. Ні, я не з тих, хто все робить один, як ти. Я бізнесмен і не можу дозволити собі спалити всі кораблі позаду себе. Так що вам просто потрібно на деякий час розслабитись, хоча я розумію, що ви можете укласти більш вигідну угоду з Ван дер Лааном. Йому не треба багато працювати за власний кошт. Ви також можете натякнути, що можете вести справи зі мною прямо, але - сказав би серед нас - я не став би цього робити на вашому місці. Він сказав, що ми можемо поговорити про справи після обіду.


Де Гроота не мав виходу. Він був більше спантеличений, ніж переконаний. 'Гроші. Ван дер Лаан сказав, що у вас є посильний. Він ще не виїхав до Ван Рейна?


'Звичайно, ні. Ми маємо розклад. Я зупинив його. Я подзвоню йому рано-вранці. Потім він прийде, чи він піде, якщо ми не дійдемо угоди».


'Я розумію.' Де Гроот явно не розумів, але він чекатиме. «Тоді є ще дещо…»


«Так?»


– Ваш револьвер. Звичайно, я розповів Ван дер Лаану, що сталося, коли ми зустрілися. Ми ... він думає, що ви повинні залишити це йому, поки ви не поїдете. Звісно, я знаю ту американську ідею, що вони тримають цю красу подалі від мого револьвера, але в цьому випадку це може бути жестом упевненості».


Нік спохмурнів. У тому вигляді, в якому був зараз Де Гроот, йому краще діяти обережно. «Я не люблю цього робити. Ван Рейн та інші могли б знайти нас тут».


«Ван дер Лаан наймає достатньо кваліфікованих спеціалістів.


Він слідкує за всіма дорогами».


'Ой чи.' Нік знизав плечима і посміхнувся. Потім він знайшов Вільгельміну, яку сховав у одній із своїх курток на вішалці для одягу. Він виштовхнув магазин, відсунув затвор і дозволив кулі вискочити з патронника і зловити його в повітрі. - «Я вірю, що ми можемо зрозуміти думку Ван дер Лаана. Бос у власному будинку. Будь ласка.'


Де Гроот пішов із пістолетом за поясом. Нік скривився. Вони обшукають його багаж, щойно з'явиться можливість. Що ж, удачі. Він зняв ремінці з довгих піхов Хьюго, і стилет став надзвичайно вузьким ножем для відкривання листів у його футлярі для письма. Якийсь час він шукав прихований мікрофон, але не зміг його знайти. Що ще нічого не означало, тому що у власному будинку у вас є всі шанси та можливість сховати щось подібне до стіни. Мата увійшла через суміжну ванну. Вона сміялася.


«Ми добре порозумілися. Він страшенно самотній. Він із Ван дер Лааном пов'язаний вже три роки і непогано заробляє, але...


Нік приклав палець до губ і повів її у ванну, де ввімкнув душ. Він сказав, що це біля бризок води: «Ці кімнати можуть прослуховувати. У майбутньому ми обговорюватимемо тут усі важливі справи». Вона кивнула, і Нік продовжив: «Не хвилюйся, ти часто зустрічатимешся з ним, мила. Якщо у вас є можливість, ви повинні сказати йому, що боїтеся Ван дер Лаана і особливо тієї здоровенної людини без шиї, яка працює на неї. Він схожий на якусь мавпу. Запитайте Фріца, чи здатний цей чоловік спричинити біль маленьким дівчаткам, і подивіться, що він скаже. Спробуй дізнатись його ім'я, якщо зможеш.


'Добре любий. Звучить просто.


«Для тебе це навряд чи може бути важким, люба».


Він закрив кран, і вони увійшли до кімнати Мати, де випили віскі з содовою і послухали м'яку джазову музику, що виходить із вбудованого динаміка. Нік уважно його вивчив. «Це може бути чудовим місцем для мікрофона, що підслуховує», - подумав він.


Хоча хмари не зникли повністю, вони трохи поплавали в басейні, пограли у теніс, де Нік мало не дозволив Маті виграти, і їм показали маєток, який колись очолював Ван дер Лаан. Де Гроот більше не з'явився, але вдень він бачив Хелмі та ще близько десяти гостей у басейні. Нік подумав, яка різниця між Ван дер Лааном та Ван Рейном. Це було покоління, яке завжди прагнуло гострих відчуттів – Ван Рейн займала нерухомість.


Ван дер Лаан пишався повітряними кулями. Газ був частково випущений, і їх пришвартували з важкими манільськими тросами. "Це нові кулі", - з гордістю пояснив він. «Ми просто перевіряємо їх щодо витоків. Вони дуже гарні. Вранці полетимо на повітряній кулі. Хочете спробувати, містере Кент? Я маю на увазі Норман.


"Ага", - відповів Нік. "А як щодо високовольтних ліній тут?"


«О, ти вже думаєш наперед. Дуже розумно. Це одна з наших найбільших небезпек. Одна з них біжить на сході, але вона нас не дуже турбує. Ми здійснюємо лише короткі перельоти, потім випускаємо газ і нас забирає вантажівка.


Сам Нік вважав за краще планери, але тримав цю думку при собі. Дві великі різнокольорові кулі? Цікавий статус символ. Чи було ще щось? Що сказав би психіатр? У будь-якому разі, треба спитати Мату… Ван дер Лаан не пропонував оглянути гаражі, хоча їм дозволили ненадовго поглянути на луг, де у тіні дерев на невеликому замкнутому просторі стояли три каштанові коні. Чи ще ці символи статусу? Мата, як і раніше, буде зайнята. Вони повільно рушили назад до будинку.


Очікувалося, що вони з'являться за столом одягненими, хоч і не у вечірніх сукнях. Мата отримала підказку від Фріца. Вона сказала Ніку, що вони з Фріцем дуже добре ладнають. Тепер ситуація була майже готова, щоб вона могла ставити запитання.


Нік відвів Хелмі на мить, поки вони пили аперитив. Мата була у центрі уваги з того боку критого дворика. - Тобі подобається трохи повеселиться, моя винятково гарна жінка?


'Ну звичайно; природно. Насправді, це не звучало так, як було раніше. У ній було відчуття дискомфорту, як і у випадку із Ван дер Лааном. Він помітив, що вона знову почала трохи нервувати. Чому? «Я бачу, ви чудово проводите час. Вона гарно виглядає ".


"Ми з моєю старою знайомою випадково зустрілися".


«Ну, вона теж не така вже й стара. Понад те, хіба це тіло, з яким можна зіткнутися випадково».


Нік також подивився на Мату, яка весело сміялася у компанії збуджених людей. На ній була кремово-біла вечірня сукня, яка невпевнено облягала одне плече, як сарі, застебнуте золотою шпилькою. З її чорним волоссям і коричневою шкірою ефект був приголомшливий. Хелмі в стильній синій сукні була класною моделлю, але все ж таки - як ви виміряєте справжню красу жінки? »


«Вона начебто мій діловий партнер», - сказав він. - Я вам пізніше розповім. Яка у вас кімната?


Гельмі подивилася на нього, глузливо засміялася, потім вирішила, що його серйозна усмішка була щирою, і здавалася задоволеною. «Північне крило. Другі двері праворуч».


Рисовий стіл був чудовим. Двадцять вісім гостей розсадили за два столи. Де Гроот та Хасебрук обмінялися короткими офіційними привітаннями з Матою та Ніком. Вино, пиво та коньяк привозили ящиками. Було вже пізно, коли шумна група людей пробилася до внутрішнього дворика, танцювала і цілувалася або збиралася навколо столу рулетки в бібліотеці. "Les craps" управлявся ввічливим, огрядним чоловіком, який міг би бути круп'є з Лас-Вегаса. Він був добрий. Такий гарний, що Ніку знадобилося сорок хвилин, щоб зрозуміти, що він розігрує ставку з тріумфуючим, напівп'яним хлопцем, який поставив стопку банкнот на карту і дозволив собі поставити 20 000 гульденів. Хлопець чекав на шістки, але виявилося, що це п'ятірка. Нік похитав головою. Він ніколи не зрозуміє таких людей, як Ван дер Лаан.


Він пішов і знайшов Мату на безлюдній частині ганку. При його наближенні біла куртка вилетіла геть.


"Це був Фріц", - прошепотіла Мата. «Тепер ми дуже близькі друзі. А також бійці. Ім'я великої людини – Пол Мейєр. Він ховається в одній із квартир позаду, з двома іншими, яких Фріц називає Беппо та Марком. Вони безперечно здатні завдати біль дівчині, і Фріц пообіцяв захистити мене і, можливо, подбати про те, щоб я пішла від них, але мені доведеться його змастити. Милий, він дуже милий. Не роби йому боляче. Він чув, що Пол - або Едді, як його іноді називають - намагався завдати шкоди Хелмі.


Нік задумливо кивнув. «Він намагався вбити її. Я думаю, що Філ скасував це, і вони зупинилися. Можливо, Пол зайшов надто далеко поодинці. Але все одно він схибив. Він також намагався чинити тиск на мене, але це не спрацювало».


"Щось відбувається. Я кілька разів бачила, як Ван дер Лаан входив та виходив зі свого офісу. Потім знову Де Гроот та Хасебрук у хаті, потім знову зовні. Вони не поводяться так, як люди, які сидять спокійно вечорами».


'Дякую. Не спускайте очей із них, але переконайтеся, що вони вас не помічають. Іди спати, якщо хочеш, але не шукай мене».


Мата ніжно поцілувала його. "Якщо це бізнес, а не блондинка".


«Дорога, ця блондинка – ділова жінка. Ти не гірше за мене знаєш, що я приходжу додому тільки до тебе, навіть якщо це в наметі. Він зустрів Хелмі в компанії сивої людини, яка виглядала дуже п'яною.


«Це були Пол Майєр, Беппо та Марк, які намагалися застрелити вас. Це ті люди, які намагалися допитати мене в моєму готелі. Ван дер Лаан, мабуть, спочатку вважав, що ми працюємо разом, але потім передумав».


Вона стала жорсткою, як манекен у його руках. 'Ой.'


«Ви вже знали це, чи не так. Може, прогуляємось у саду?


'Так. Я маю на увазі так.'


"Так, ти вже це знала, і так, ти хочеш прогулятися?"


Вона спіткнулася на сходах, коли він вивів її з ґанку на стежку, тьмяно освітлену маленькими різнокольоровими вогниками. "Можливо, ти все ще в небезпеці", - сказав він, але сам не повірив у це. «Тоді чому ти приїхала сюди, де мають хороші шанси дістати тебе, якщо вони захочуть?»


Вона сіла на лавку в альтанці і тихенько схлипнула. Він притис її до себе і спробував заспокоїти. «Як, чорт забирай, я повинна була знати, що робити?» – шоковано сказала вона. «Весь мій світ розпався на шматки. Я ніколи не думала, що Філ… -


Ти просто не хотіла про це думати. Якби ви зробили це, ви зрозуміли б, що те, що ви виявили, могло його занапастити. Тож якщо вони навіть запідозрили, що ти щось виявила, ти одразу увійшла до лігва лева».


«Я не був певен, чи знали вони. Я пробула в офісі Келлі всього кілька хвилин і повернула все у тому вигляді, в якому воно було. Але коли він увійшов, він так смішно глянув на мене, що я довго думав: «Він знає – він не знає – він знає».


Її очі були вологими.


«З того, що сталося, ми можемо сказати, що він справді знав чи принаймні думав, що ви щось бачили. А тепер скажи мені, що саме ти бачила».


«На його креслярській дошці це було збільшено у двадцять п'ять чи тридцять разів. На ньому був хитромудрий малюнок з математичними формулами і безліччю нотаток. Пам'ятаю лише слова Us Mark-Martin 108g. Соколине Око. Egglayer RE. '


«У тебе гарна пам'ять. І цей відбиток був збільшенням деяких проб та докладних карток, які ви носили з собою?


'Так. Нічого не було розібрати із самої сітки фотографій, навіть якщо знаєш, де шукати. Тільки якщо ви це сильно збільшите. Тоді я зрозуміла, що я кур'єр у якійсь шпигунській справі». Він простяг їй свою хустку, і вона витерла очі. «Я думала, що Філ не має до цього жодного стосунку».


– Тепер ти це знаєш. Келлі, мабуть, зателефонував йому і розповів про те, що, на його думку, він знав про вас, коли ви виїжджали.


- Норман Кент – взагалі ти хто?


"Тепер це не має значення, дорога".


"Що означає ця точкова сітка?"


Він старанно підбирав слова. «Якщо ви прочитаєте всі технічні журнали про Всесвіт і ракети, і кожне слово в New York Times, ви зможете зрозуміти це самі».


«Але це не той випадок. Хто б міг це зробити?


«Я намагаюся щосили, хоча вже на кілька тижнів і відстаю. Egglayer RE - це наш новий супутник з багатоатомною головкою, який отримав назву Robot Eagle. Я думаю, що інформація, яка у вас була з собою, коли ви приїхали до Голландії, Москви чи Пекіна чи будь-якого іншого високооплачуваного клієнта, могла б допомогти з деталями телеметрії.


"Так це працює?"


'Ще гірше. Яке його служіння та як його призводять до своєї мети; радіочастоти, які направляють його та наказують скинути кластер ядерних бомб. І це зовсім не приємно, тому що тоді ви маєте всі шанси отримати власні бомби на свою голову. Спробуйте перетворити це на міжнародну політику».


Вона знову заплакала. 'О, Боже мій. Я не знала.'


Він обійняв її. «Ми можемо піти далі за це.» Він намагався пояснити це так добре, як це можливо, але в той же час, щоб викликати її гнів. «Це було високоефективним інформаційним каналом, яким контрабандні дані вивозилися зі Сполучених Штатів. Принаймні протягом кількох років. Військова інформація, промислові секрети були вкрадені, і вони з'явилися в усьому світі, ніби вони щойно були відправлені поштою. Я вважаю, що ви натрапили на цей канал.


Вона використала хустку знову. Коли вона дивилася на нього, її гарне обличчя було сердито.


«Вони можуть померти. Я не вірю, що ви отримали все це з Нью-Йорк Таймс. Чи можу я допомогти вам із чимось?


'Можливо. На даний момент, я вважаю, що це найкраще, що ви просто продовжувати робити те, що ви робили. Ви жили з цією напругою протягом декількох днів, так що ви будете в порядку. Я знайду спосіб отримати наші підозри для уряду США.


Вони скажуть вам, якщо ви повинні тримати свою роботу в Менсон або відпустку.


Її яскраво-блакитні очі зустрілися з ним. Він був гордий бачити, що вона знову себе контролювала. "Ви не кажіть мені всього," сказала вона. "Але я вірю, що ти розповіси мені більше, якщо ти зможеш."


Він поцілував її. Це були не довгі обійми, але це було з теплом. Ви можете розраховувати на американо-голландську дівчину, яка перебуває у біді. Він пробурмотів: «Коли ви повернетеся до своєї кімнати, поставте стілець під ручку ваших дверей. На всякий випадок. Повертайтеся назад до Амстердама так швидко, як тільки ви зможете, щоб не роздратувати Філа. Я потім зв'яжуся з тобою.


Він залишив її на внутрішньому дворику і повернувся до своєї кімнати, де обміняв свою білу куртку на темне пальто. Він розібрав свою машинку, і зібрав з її деталей спусковий механізм до неавтоматичного пістолета. Потім і сам пістолет на п'ять набоїв, великогабаритний, але надійний, точний і з потужним пострілом з 12-дюймового ствола. Також він скріпив Х'юго на передпліччі.


Наступні п'ять годин були виснажливими, але дали багато інформації. Він вислизнув через бічні двері і побачив, що вечірка добігає кінця. Гості зникли всередині і з таємним задоволенням він спостерігав, як гасне світло в кімнатах.


Нік переміщався через квітучий сад, мов темна тінь. Він ходив по стайні, гаражі та господарських спорудах. Він пішов за двома чоловіками до вартового від під'їзної дороги та людьми, які пішли назад до офіційної резиденції. Він ішов ще за однією людиною, принаймні милю по дорозі, поки той не перетнув огорожу. Це був ще один вхід та вихід назад. Людина використовувала маленький ліхтарик, щоб знайти його Філіп мабуть хотів безпеки вночі.


Повернувшись до будинку, він побачив Пола Мейєра, Беппо та ще трьох у гаражі офісу. Ван дер Лан прийшов відвідати їх після опівночі. О третій ранку, чорний Cadillac поїхав дорогою у задній частині будинку та повернувся незабаром після цього. Нік чув невиразне бурмотіння бортового радіо. Коли Cadillac повернувся, він зупинився біля однієї з великих господарських будівель і Нік побачив три темні постаті, які зайшли всередину. Він лежав ниць серед чагарників, частково не бачачи нічого, оскільки вогні великого автомобіля світили в його бік.


Автомобіль був припаркований знов та двоє чоловіків вийшли через під'їзну дорогу ззаду. Нік поповз довкола будівлі, видавив задні двері, а потім відступив і знову сховався, щоб побачити, чи викликав він цим тривогу. Але ніч була тихою, і відчуваючи, але не бачачи, примарну постать, яка проповзла повз будівлю, розглядаючи її, як він це зробив хвилину тому, але з великим почуттям напряму, ніби він знав, куди йти. Темна постать знайшла ті двері і почала чекати. Нік підвівся з клумби, де він лежав і зупинився за фігурою, піднявши важкий револьвер. - "Привіт, Фріц."


Індонезієць не був вражений. Він повільно обернувся. "Так, містере Кент."


"Спостерігаєш за Де Гроотом? - Тихо запитав Нік.


Довге мовчання. Потім Фріц тихо сказав: «Та не в своїй кімнаті.


«Приємно, що у вас так дбають про гостей.» Фріц не відповів. «З такою кількістю людей по всьому будинку, це не так легко знайти його. Ви б убили його, якби довелося?


'Хто ти?'


«Людина з набагато простішим завданням, ніж у вас. Ви хочете зловити Де Гроота і забрати алмази, чи не так?


Нік почув, що Фріц відповів. - 'Так.'


«Ось тут у них є троє ув'язнених. Як ви вважаєте, один з них може бути ваш колега?


'Я так не думаю. Я думаю, що я маю піти і подивитися.


«Повірте мені, коли я кажу вам на ці алмази не начхати?»


'Можливо. .


«Ви озброєні?»


'Так.'


'Я теж. Поїдемо зараз і подивимося?


У будівлі знаходиться тренажерний зал. Вони увійшли через душову, побачили сауни та бадмінтон. Потім вони підійшли до тьмяно освітленої кімнати.


«Це їхня охорона,» прошепотів Нік.


Гладкий чоловік дрімав у передній. "Хтось із людей Ван дер Лана, пробурмотів Фріц.


Вони попрацювали з ним тихо та ефективно. Нік знайшов мотузку якої він і Фріц швидко пов'язали його. Вони закрили йому рот його ж хусткою і Нік подбав про його Беретта.


У великій спортивній залі вони виявили Балегойєра, ван Рейна та старого друга Ніка, детектива, прикутих у наручниках до сталевих каблучок у стіні. Очі детектива були червоні та опухлі.


"Фріц", сказав Нік, "піди і подивися, може у товстуна біля дверей є ключі від цих наручників." Він глянув на детектива. Як вони схопили вас?


«Газ. Він засліпив мене на якийсь час.


Фріц повернувся. "Немає ключів." - Він оглянув сталеве кільце. "Нам потрібні інструменти."


"Нам краще спершу розібратися," сказав Нік. «Пан ван Рейн, ви все ще хочете продати мені ці алмази?»


«Я хотів би я ніколи не чути про це. Але справа не лише у прибутку для мене.


«Ні, це завжди лише побічний ефект, чи не так? Ви маєте намір затримати Де Гроота?


"Я думаю, що він убив мого брата."


"Мені вас шкода." Нік подивився на Балегуайєра. "Місіс Дж, вона все ще зацікавлена в угоді?"


Балегуайєр був першим, хто повернув собі самовладання. Він виглядав холодно. Ми хочемо, щоб Де Гроот був заарештований і алмази повернулися до законних власників.


"Ах, так, це дипломатична справа," зітхнув Нік. «Чи є це мірою, щоб заспокоїти їхнє роздратування, що ви допомагаєте китайцям із проблемою ультра-центрифугою?»


«Нам потрібно щось, тому що ми знаходимося на краю принаймні в трьох точках.»


"Ви дуже добре поінформовані для покупця алмазів, містере Кент," сказав детектив. Містер Балегуайєр і я зараз працюємо разом. Ви знаєте, що ця людина з вами робить?


«Фріц? Звісно. Він із протилежної команди. Він знаходиться тут, щоб стежити за кур'єрськими операціями Ван дер Лана”. Він передав Беретту Баллегуайер, сказавши детективу «Вибачте, але я думаю, що він міг би краще використовувати пістолет, поки ваші очі не стануть бачити нормально. Фріц, ви хотіли б знайти якісь інструменти?


'Звісно.'


«Тоді звільніть їх і приходьте до мене в офіс Ван дер Лана. Алмази і, можливо, те, що я шукаю, ймовірно знаходиться в його сейфі. Тому він та Де Гроот навряд чи можуть бути далеко.


Нік вийшов вихід і побіг через відкритий простір. Коли він досяг плоских плиток патіо, хтось стояв у темряві за свіченням з ганку.


'Стій!'


"Це Норман Кент," сказав Нік.


Пол Мейєр відповів із темряви. Він тримав одну руку за спиною. «Дивний час, щоб бути зовні. Де ти був?'


'Що за питання? Напевно, у вас є що приховувати, до речі?


«Я думаю, нам краще йти побачити містера Ван дер Лан».


Він витяг руку з-за спини. Щось у ній було.


'Не треба!' - заревів Нік.


Але, звичайно, пан Мейєр не послухав. Нік націлив зброю, вистрілив і швидко пірнув убік у частки секунди. Акт, який став можливим лише за роки навчання.


Він перекинувся, став на ноги і відбіг на кілька ярдів убік, його очі були заплющені.


Після пострілу, шиплячий звук може бути не почутий, він більш-менш був заглушений стогонами Пола Мейєра. Туман поширився, як біла примара, газ подіяв.


Нік побіг через зовнішнє подвір'я і стрибнув у внутрішній дворик.


Хтось клацнув головним вимикачем і в будинку заблищали кольорові вогні та прожектори. Нік побіг у головний зал і сховався за диваном, коли пістолет вистрілив із дверного отвору на дальній стороні. Він миттю помітив Беппо, який може бути збуджений і інстинктивно стріляв по фігурі, яка раптово з'явилася з ночі з пістолетом у руці.


Нік опустився на підлогу. Здивовано, Беппо крикнув: «Хто це? Покажи себе.'


Двері захлопали, люди закричали, кроки загриміли вниз коридорами. Нік не хотів, щоб будинок перетворився на тир. Він витяг незвичайно товсту синю кулькову ручку. Димова граната. Жоден із гостей не міг випадково стати жертвою. Нік витяг запальник і кинув її в Беппо.


"Виходь," волав Беппо. Помаранчевий снаряд з гуркотом полетів назад до стіни і приземлився за Ніком.


Цей Беппо не розгубився. Він мав мужність, щоб кинути її назад. Bwooammm!


Нік ледве встиг відкрити рота, щоб прийняти тиск повітря. На щастя, він не використав уламкову гранату. Він підвівся на ноги і опинився в густому сірому димі. Він перетнув кімнату і вийшов зі штучної хмари з револьвером перед собою.


Беппо лежав на землі в уламках кераміки. Мати стояла над ним з дном східної вази в її руках. Її прекрасні чорні очі звернулися до Ніка і блищали з полегшенням.


"Чудово", сказав Нік, мої компліменти. «Швидка – робота. Але зараз йди розігріти Peugeot і почекай мене.


Вона вибігла надвір. Смілива дівчинка, Мата була корисною, але ці хлопці не грали в ігри. Те, що вона мала зробити не тільки завести машину, а й дістатися до неї благополучно.


Нік увірвався в офіс Ван дер Лана. Де Гроот та його господар стояли біля відкритого сейфа... Ван дер Лан був зайнятий укладанням паперів у великий портфель. Де Гроот побачив Ніка першим.


У його рук виявився невеликий автоматичний пістолет. Він послав влучний постріл через двері, де Нік стояв моментом раніше. Нік ухилився перед тим, як маленький пістолет виплюнув серію пострілів і заскочив у ванну Вае дер Лана. Це було добре, що Де Гроот дуже мало практикувався у стрільбі, щоб бути в змозі потрапити інстинктивно.


Нік визирнув двері на висоті коліна. Куля пролетіла прямо над його головою. Він пірнув назад. Скільки пострілів зробив цей чортовий пістолет? Він уже нарахував шість.


Він швидко озирнувся, схопив рушник, повернув його в кулю, потім штовхнув його в двері на рівні голови. Wam! Рушник потяг його за руку. Якби тільки він був момент, щоб прицілитися, Де Гроот був не такий поганий стрілець. Він знову виставив рушник. Тиша. На другому поверсі двері зачинилися. Хтось гукнув. Ноги знову затупотіли коридорами. Він не міг почути, якщо Де Гроот вставив у пістолет новий магазин. Нік зітхнув. Тепер настає момент, коли треба ризикнути. Він скочив у кімнату і повернувся до столу та сейфа, з дулом пістолета перед ним. Вікно з видом на внутрішній дворик зачинилося. Штори рушили на мить.


Нік скочив на підвіконня і плечем відчинив вікно. У тонкому сірому ранковому світлі було видно, що Де Гроот вибіг через ганок у задній частині будинку. Нік побіг за ним і досяг кута, де побачив дивну сцену.


Ван дер Лан та Де Гроот розділилися. У Ван дер Лана був валізка і він побіг праворуч, а Де Гроот зі звичною сумкою в руці побіг у бік гаража. Ван Рейн, Балегойєр та детектив вийшов зі спортивного залу. Детектив мав Беретту, що Нік дав Балегоєру. Він крикнув Де Грооту: "Стій!" та вистрілив майже миттєво після цього. Де Гроот похитнувся, але не впав. Балегойєр поклав свою руку на руку детектива і сказав: Будь ласка.


'Тримайте.' Він віддав зброю Балегойєру.


Балегойєр швидко, але ретельно прицілився і натиснув на курок. Де Гроот зігнувся в кутку гаража. Гра йому закінчилася. Daf з вереском шин вилетів із гаража. Харрі Хазебрук був за кермом. Балегойєр знову підняв пістолет, ретельно прицілився, але зрештою вирішив не стріляти. "Ми зловимо його," пробурмотів він.


Нік бачив усе це, спускаючись вниз сходами і прямуючи за Ван дер Ланом. Вони не бачили його, і не бачили Філіпа Ван дер Лана, що пробіг повз сараю.


Куди ж міг бути Ван дер Лан? Троє з тренажерного залу утримували його від гаража з автомобілями, але, можливо, все-таки у нього був автомобіль, прихований десь в іншому місці. Коли він утік, Нік подумав, що він повинен використати одну із гранат. З пістолетом у руці, як з паличкою бігуна в естафеті, Нік вибіг з-за рогу сараю. Там він побачив Ван дер Лана, який сидів в одній з двох повітряних куль, тоді як той був зайнятий скиданням баласту за борт, і куля швидко набирала висоту. Велика рожева повітряна куля була вже на висоті двадцяти метрів. Нік прицілився, Ван дер Лан стояв спиною до нього, але Нік опустив пістолет знову. Він убив достатньо людей, але він ніколи цього не прагнув. Вітер швидко перемістив кулю поза досяжністю її зброї. Сонце ще не піднялося і повітряна куля виглядала як строкаті, слабкі рожеві перли на тлі сірого неба світанку.


Нік побіг до іншої яскраво забарвленої повітряної кулі. Він був прив'язаний до чотирьох точок кріплення, але з роз'єднувачем він не був знайомий. Він скочив у маленький пластиковий кошик і розрізав канати стилетом. Він повільно поплив угору, за Ван дер Ланом. Але він піднімався надто повільно. Що заважало? Баласт?


Мішки з піском висіли на краю корзини. Hік стилетом перерізав ремені, кошик злетів угору, і він швидко набрав висоту і був уже врівень з Ван дер Ланом протягом декількох хвилин. Проте відстань між ними була принаймні в сто ярдів. Нік відрізав свій останній мішок із піском.


Несподівано стало дуже тихо та спокійно, за винятком ніжного гулу вітру в канатах. Звуки, що надходять знизу, стали тихими. Нік підняв руку і жестом показав Ван дер Лану, щоби той спускався на землю.


Ван дер Лан відповів, кинувши портфель за борт – але Нік був переконаний, що це був порожній портфель.


Тим не менш, кругла куля Ніка наблизилася і піднялася вище кулі Ван дер Лана. Чому? Нік припустив, що це сталося тому, що його повітряна куля була футом більше в діаметрі, тому вітер міг підхопити його. Ван дер Лан обрав свою нову повітряну кулю, але та була менша. Нік скинув взуття, пістолет, сорочку за борт. Ван дер Лан відповів скиданням одягу та решти. Нік тепер майже літав під іншою людиною. Вони дивилися один на одного з виразом, як: вже нема чого викинути за борт, крім них самих.


Нік запропонував. - "Спускайтесь вниз,"


«Пішов до біса», крикнув Ван дер Лан.


Розлючений, Нік дивився прямо вперед. Яка ситуація. Схоже, що вітер скоро пронесе мене повз нього, після чого він може просто спуститися на землю і зникнути. Перш ніж я міг би спуститися теж, він давно пішов би. Нік оглянув свій кошик, який був прикріплений до восьми мотузок, що піднімаються вгору, щоб зустрітися в мережі, яка тримала кулю разом. Нік відрізав чотири мотузки і зв'язав їх разом. Він сподівався, що вони досить міцні, тому що пройшли всі випробування, тому що він був тяжкою людиною. Потім він піднявся на чотири мотузки, і повис, як павук у першому павутинні чотирьох мотузок, і почав відрізати кутові мотузки, які все ще тримали кошик. Кошик упав на Землю і Нік вирішив дивитися вниз.


Його повітряна куля піднялася. Крик пролунав під ним, коли він відчув контакт своєї повітряної кулі з тим, у якому сидів Ван дер Лан. Він підійшов так близько до Ван дер Лана, що він міг би торкнутися його вудкою. Ван дер Лан глянув на нього дикими очима. «Де ваш кошик».


'На землі. Отримуєш більше задоволення таким чином.


Нік пішов далі вгору, його повітряна куля струшувала іншу кулю і його противник сидів вчепившись в кошик обома руками. Коли він зісковзнув у бік іншої кулі, він всадив стилет у тканину кулі і почав її різати. Куля випускаючи газ, струснулась на мить, а потім пішла вниз. Не набагато вище за його голову, Нік знайшов клапан. Дуже обережно він використав його і його повітряна куля почала спускатися.


Він побачив під собою, що полотно з розірваної кулі зібралося разом у павутинні канатів, утворюючи свій рід парашут. Він згадав, що це було звичайне явище. Воно врятувало життя сотень повітроплавців. Він випустив ще більше газу. Коли він нарешті впав у відкрите поле, він побачив Пежо з Маті за кермом, що їхала по дорозі.


Він побіг до машини, розмахуючи руками. «Відмінний вибір часу та місця. Ви бачили, де ця повітряна куля приземлилася?


'Так. Поїдемо зі мною.


Коли вони були шляхи, вона сказала: Ти налякав дівчинку. Я не змогла побачити, як ця повітряна куля впала.


Ти бачила, як він спустився?


'Не зовсім. Але ти щось бачила?


'Ні. Дерева приховали його з поля зору, коли він приземлився.


Ван дер Лан лежав, що заплутався в купі тканини і мотузки.


Ван Рейн, Балегойєр, Фріц та детектив намагалися розплутати його, але потім вони зупинилися. "Він поранений," сказав детектив. Принаймні він напевно зламав ногу. Давайте просто чекати на прибуття швидкої допомоги. Він глянув на Ніка. "Ви його спустили?"


"Я жалкую," чесно сказав Нік. 'Я повинен був зробити це. Я міг би пристрелити його. Ви знайшли алмази у Де Гроота?


'Так.' Він вручив Ніку картонну папку, пов'язану разом із двома стрічками, що вони знайшли в сумних останках такої яскравої повітряної кулі. "Це те, що ти шукав?"


Вона містила аркуші паперу з детальною інформацією про гравюри, фотокопії та рулон плівки. Нік вивчав нерегулярну структуру точок на одному із збільшення.


Це те, що я хотів. Це починає виглядати так, як він робив би копії всього, що прийшло через його руки. Ви знаєте, що це означає?


«Я вважаю, що знаю. Ми спостерігали протягом декількох місяців. Він постачав інформацію багатьом шпигунам. Ми не знали, що де він отримував і від кого. Тепер ми знаємо”.


"Краще пізно, ніж ніколи", відповів Нік. «Принаймні тепер ми можемо зрозуміти, що ми втратили, а потім змінити все, де це необхідно. Це добре знати, що противники знають.


Фріц приєднався до них. Обличчя Ніка було незбагненним. Фріц бачив це. Він підняв коричневу сумку де Гроота і сказав: Ми всі отримали те, що ми хотіли, чи не так?


"Якщо ви хочете бачити це таким чином," - сказав Нік. «Але, можливо, пан Баллегоєр має інші ідеї про це...»


"Ні," сказав Балегойєр. «Ми вважаємо, що в рамках міжнародного співробітництва, коли йдеться про такий злочин. Нік подумав, що місіс Дж хотіла б сказати.


Фріц жалісно глянув на безпорадного Ван дер Лана. «Він був надто жадібний. Він повинен був тримати Де Гроота більше під контролем.


Нік кивнув. «Цей шпигунський канал закрито. Чи існують якісь інші алмази, там де були знайдені ці?


«На жаль, будуть і інші канали. Вони завжди були і будуть. Що стосується алмазів – вибачте, але це секретна інформація.


Нік посміхнувся. Ви завжди повинні були захоплюватися дотепним супротивником. Але вже не з мікроплівками. Контрабанда у цьому напрямку уважніше перевірятиметься. Фріц понизив голос до шепоту. «Там одна остання частина інформації, яка досі не була доставлена. Я можу заплатити вам невеликий стан.


"Ви маєте на увазі плани Mark-Martin 108G?"


'Так.'


«Я шкодую, Фріц. Я дуже радий, що ви не отримаєте їх. Ось що робить мою роботу - якщо ви знаєте, що ви не просто збираєте старі новини.


Фріц знизав плечима і посміхнувся. Вони пішли до машин разом.


Наступного вівторка Нік проводив Хелмі на літак до Нью-Йорка. Це було тепле прощання із обіцянками на майбутнє. Він повернувся в квартиру Маті на обід і подумав, Картер, ти непостійний, але це приємно.


Вона спитала його, якби він знав, хто ці люди, які намагалися пограбувати їх на дорозі. Він запевнив її, що це злодії, знаючи, що Ван Рейн ніколи не буде цього робити.


Паула, подруга Мати була ангельська красуня з швидкою, невинною усмішкою та великими очима. Після трьох напоїв усі вони були на одному рівні.


"Так, ми всі любили Гербі," сказала Паула. Він став членом клубу Червоного фазану.


Ви знаєте що це - із задоволеннями, спілкуванням, музикою, танцями та іншим. Він не звик до випивки та наркотиків, але він все ж таки намагався спробувати.


Він хотів бути одним із нас, я знаю, що сталося. Він був засуджений публікою, коли він сказав: "Я збираюся піти додому і відпочити." Ми ніколи не бачили його знов після цього. Нік спохмурнів. "Звідки ви знаєте, що трапилося?"


"Ах, це часто трапляється, хоча це часто використовується як привід поліцією," сумно сказала Паула, струшуючи її гарненьку голівку. «Вони кажуть, що він став настільки неосудним від наркоти, що подумав, що може літати і захотів перелетіти через канал. Але ви ніколи не дізнаєтесь правди.


«Так що хтось міг би штовхнути його у воду?»


«Добре, ми нічого не бачили. Звісно, ми нічого не знаємо. Це було так пізно...»


Нік серйозно кивнув і сказав, простягаючи руку до телефону, «Ви повинні поговорити з одним моїм другом. У мене є відчуття, що він дуже радий зустрітися з вами, коли в нього знайдеться час.


Її світлі очі заблищали. "Якщо він схожий на вас Норман, я думаю, що він мені теж сподобається."


Нік посміхнувся, а потім зателефонував до Хоука.


Картер Нік

Храм Страху


Нік Картер


Храм Страху


Присвячується людям секретних служб Сполучених Штатів Америки


## Глава 1


Це був перший раз, коли Нік Картер утомився від сексу.


Він не думав, що це можливо. Особливо опівдні у квітні, коли сік рухається по деревах і людям, і звук зозулі, принаймні образно кажучи, заглушує агонію Вашингтонського руху.


І все ж ця несмачна дама за кафедрою робила секс стомлюючим. Нік трохи глибше влаштувався своїм худим тілом у незручному стільці для навчання, дивився на шкарпетки своїх англійських туфель ручної роботи і постарався не слухати. Це було непросто. Доктор Мюріал Мілхолланд мав легкий, але проникливий голос. Нік ніколи, наскільки він пам'ятав, не кохався з дівчиною на ім'я Мюріал. Пишеться із "а". Він крадькома глянув на мімеографічний план на підлокітнику свого стільця. Ага. Пишеться із "а". Як сигару? А жінка, що говорить, була сексуальна, як сигара.


«Російські, звичайно, якийсь час відкривали секс-школи спільно зі своїми шпигунськими установами. Китайці, наскільки нам відомо, ще не наслідували їх, можливо тому, що вони вважають росіян, а також нас самих у Захід, декадентський народ. Проте, росіяни дійсно використовують секс, як гетеросексуальний, так і гомосексуальний, як найважливіша зброя у своїх шпигунських операціях. Це просто зброя, і вона дуже добре зарекомендувала себе. Вони винайшли та впровадили нові техніки, завдяки яким Малі Хан виглядає підлітком-аматором.


"Двома найбільш важливими фактичними джерелами інформації, отриманої за допомогою сексу, є, якщо говорити про час, інформація, отримана шляхом застережень під час збуджуючої прелюдії і в заколисуючих, апатичних і дуже несподіваних моментах відразу після оргазму. Взявши основні фігури Кінсі і з'єднавши їх з даними Сайкса в його важливій роботі «Ставлення прелюдії до успішного сполучення, що веде до подвійного оргазму», ми виявимо, що середня прелюдія становить трохи менше п'ятнадцяти хвилин, а середній час до активного коїтусу становить близько трьох хвилин, а середній час або тривалість наслідків сексуальної ейфорії трохи більше п'яти хвилин Тепер давайте зберемо баланс і виявимо, що в середньому сексуальному контакті між людьми, в якому хоча б один із учасників є агентом, який шукає інформацію у партнера - є період приблизно дев'ятнадцять хвилин і п'ять секунд, протягом якого учасник, якого ми будемо називати «що шукає», найбільш зненацька, і протягом якого переймаю суспільство і можливість - все на стороні того, хто «шукає». "


Очі Ніка Картера давно заплющилися. Він чув дряпання крейдою на дошці, постукування вказівника, але не дивився. Він не наважився. Він не думав, що зможе більше винести розчарування. Він завжди думав, що секс – це весело! У будь-якому випадку, клятий Яструб. Старий, мабуть, нарешті втрачає хватку, як би малоймовірно це не здавалося. Нік тримав очі щільно закритими і насупився, заглушаючи гул «вчення» і шурхіт, кашель, дряпання та відкашлювання горла своїх товаришів по стражданням, які відвідують цей так званий семінар з сексу як зброї. Їх було багато – співробітники ЦРУ, ФБР, CIC, T-men, Army, Navy та Air. Також було, і це стало джерелом глибокого подиву для AXEman, високопосадовця поштового відділення! Нік трохи знав цю людину, точно знав, що він робив у ЗП, і його подив тільки посилився. Невже ворог придумав хитрощі, щоб використовувати пошту в сексуальних цілях? Проста хіть? В останньому випадку офіцер поліції був би дуже розчарований. Нік задрімав, все глибше занурюючись у власні думки.


Девід Хоук, його бос в AX, підкинув йому цю ідею того ранку в брудному маленькому офісі в Дюпон-Серкл. Нік, що тільки-но повернувся після тижневого відпочинку на своїй фермі в Індіані, ліниво валявся в єдиному жорсткому кріслі в кімнаті, гублячи попіл на лінолеум Хоука і прислухаючись до стукоту машинки Делії Стоукс з приймальні. Нік Картер почував себе дуже добре. Він провів більшу частину тижня, рубаючи, розпилюючи та чіпляючи дрова на фермі, трохи випиваючи і трохи повісивши роман із старою подругою з Індіани. Тепер він був одягнений у легкий костюм твідів, хизувався стримано зухвалою краваткою «Сулка» і відчував свій овес. Він був готовий до дії.


Яструб сказав: «Я відправляю тебе до секс-школи, хлопчику».


Нік кинув сигарету і дивився на свого боса. "До чого ви мене відправляєте?"


Яструб закрутив суху незапалену сигару в тонкогубому роті і повторив: «Я відправляю тебе до секс-школи. Вони називають це семінаром із сексуального «що-ти-ма-називаєш-це», щось у цьому роді, але ми назвамо це школою. Будьте там о другій годині дня. Я не знаю номеру кімнати, але вона десь у підвалі старої будівлі Казначейства. Я впевнений, що ви знайдете це гаразд. Якщо ні, спитайте охоронця. О, так, лекцію читає доктор Мюріал Мілхолланд. Мені кажуть, що вона дуже гарна.


Нік подивився на свою сигарету, що все ще тліла на лінолеумі. Він був дуже приголомшений, щоб дотягнутися до ноги і розчавити її. Зрештою, слабко, все, що він міг викликати, було… «Ви що, жартуєте, сер?»


Його начальник глянув на нього поглядом василіска і хрумтів уставними зубами навколо сигари. «Жартую? У жодному разі, синку, я взагалі відчуваю, що вчинив неправильно, не пославши тебе раніше. Ти не гірше за мене знаєш, що суть цієї справи в тому, щоб не відставати від іншого хлопця. у AX це має бути більше, ніж це. Ми повинні випереджати іншого хлопця – чи ми мертві. Росіяни останнім часом роблять дуже цікаві речі із сексом».


«Готовий посперечатися, – пробурмотів Нік. Старий не жартував. Нік знав про настрої Хоука, і це було серйозно. Десь у ньому є тільки суп із злісною голкою: Хоук міг зіграти це досить незворушно, коли захотів.


Нік спробував інший прийом. "У мене ще попереду тиждень відпустки".


Хоук виглядав безневинним. "Звісно. Я це знаю. Отже? Пара годин на день жодним чином не завадить вашій відпустці. Будьте там. І зверніть увагу. Ви можете чогось навчитись».


Нік роззявив рота. Перш ніж він зміг заговорити, Хок сказав: Це наказ, Нік.


Нік закрив рота, потім сказав: «Так, сер!»


Хоук відкинувся у своєму скрипучому кріслі, що обертається. Він дивився в стелю і прикусив сигару. Нік пильно подивився на нього. Старий хитрий ублюдок щось затіяв! Але що? Хоук ніколи нічого тобі не казав, доки не був готовий.


Яструб почухав свою худу, з заштрихованою шию шию старого фермера, потім глянув на свого хлопчика номер один. Цього разу в його щебеневих тонах був натяк на доброту, а в морозних очах блиснув блиск.


"Ми всі з нас". - сентенційно сказав він: «Доведеться не відставати від лаймів, мій хлопчику. Якщо ми цього не зробимо, ми залишимося позаду, і в нашій роботі тут, в AX це зазвичай фатально. Ви це знаєте. Я знаю це. Усі наші вороги знаю це. Я люблю тебе, як батька, Ніке, і я не хочу, щоб з тобою щось трапилося. Я хочу, щоб ти залишався уважним, не відставав від новітніх методів, не дозволяв павутинні збиратися і..."


Нік підвівся. Він підняв руку. «Будь ласка, сер. Ви не хотіли б, щоб мене вирвало на цей гарний лінолеум. Я піду зараз. З вашого дозволу?"


Хоук кивнув головою. «З мого благословення, синку. Тільки не забудьте прийти на той семінар сьогодні вдень. Це все ще наказ».


Нік захитався до дверей. "Так сер. Наказ, сер. Ідіть у секс-школу, сер. Знову до дитячого садка».


"Нік!"


Він зупинився біля дверей і озирнувся. Посмішка Хоука невловимо змінилася – з доброю на загадкову. "Так, стара маса?"


«Ця школа, семінар, розрахована на вісім годин. Чотири дні. Дві години щодня. В той же час. Сьогодні понеділок, вірно?


Це було, коли я увійшов. Зараз я не зовсім певен. З того часу, як я увійшов у ці двері, багато чого сталося».


"Сьогодні понеділок. Я хочу, щоб ви прийшли сюди в п'ятницю вранці, рівно о дев'ятій, готові до роботи. На нас чекає дуже цікава справа. Це може бути крутий хлопець, справжній убивця».


Нік Картер вп'явся поглядом у свого боса. "Я рада це чути. Після відвідування денної сексуальної школи це має бути приємним. До побачення, сер».


"До побачення, Ніколас", - ласкаво сказав Хоук.


Коли Нік проходив через приймальню, Делі Стоукс відірвалася від свого столу. «До побачення, Нік. Приємно провести час у школі».


Він махнув їй рукою. «Я… я зроблю! І я також кладу ваучер на гроші за молоко».


Зачинивши двері, він почув, як вона вибухнула приглушеним сміхом.


Девід Хоук у тихому і темному маленькому офісі малював в одноразовому блокноті і глянув на старий годинник Western Union. Було майже одинадцята. Limeys повинні були здатися о пів на першу. Хоук кинув пережовану сигару в кошик для сміття і зняв целофан із нової. Він подумав про сцену, яку щойно розіграв із Ніком. Це була легка розвага - йому подобалося іноді жартувати над своїм шафером - і це також гарантувало, що Картер буде поруч, коли знадобиться. У Ніка, особливо коли він був у відпустці, був спосіб розчинитися в повітрі, якщо йому не було дано особливий наказ не робити цього. Тепер він одержав наказ. Він буде там у п'ятницю вранці, готовий до роботи. І справа була справді похмурою.


* * *


"Містер Картер!"


Хтось дзвонив йому? Нік ворухнувся. І де, чорт забирай, він був?


«Містер Картер! Прокиньтеся, будь ласка!»


Нік різко прокинувся, стримуючи мимовільне бажання дотягнутися до люгера чи стилету. Він побачив брудну підлогу, свої туфлі, пару тонких щиколоток під спідницею-міді. Хтось торкався його, тряс його за плече. Він, чорт забирай, заснув!


Вона стояла дуже близько до нього і випромінювала мило, воду та здорову жіночу плоть. Вона, мабуть, носила щільну лляну білизну і сама гладила її. І все ж ці кісточки! Навіть у підвал нейлон за вигідною ціною.


Нік встав і обдарував її своєю найкращою усмішкою, розрахованою на чарівність, тією, що зачарувала тисячі бажаючих жінок по всьому світу.


«Мені дуже шкода, – сказав він. Він мав на увазі це. Він був грубий і легковажний і був зовсім не джентльменом. А тепер, щоб посилити шкоду йому доводилося щосили стримувати позіхання.


Йому вдалося стримати це, але він не обдурив доктора Мюріал Мілхолланд. Вона відступила назад і глянула на нього крізь товсті окуляри в роговій оправі.


"Невже моя лекція була такою нудною, містере Картер?"


Він озирнувся, і його справжнє збентеження зростало. А Ніка Картера було важко збентежити. Він виставив себе дурнем і випадково її. Бідолашна, невинна стара діва, яка, мабуть, повинна була заробляти собі на життя і єдина провина якої полягала в її здатності зробити життєво важливий предмет нудним, як вода з канави.


Вони були самі. Кімната була пустельна. Боже мій! Він хропів у класі? Так чи інакше він мав виправити це. Доведіть їй, що він не зовсім хам.


"Мені дуже шкода", - сказав він їй знову. «Мені щиро шкода, докторе Мілхолланд. Я не знаю, що, чорт забирай, трапилося. Але то була не ваша лекція. Я знайшов це найцікавішим і…»


"Так багато, як ви чули?" Вона дивилася на нього із припущеннями через важкі окуляри. Вона постукала складеним листом - списком класу, в якому вона, мабуть, відзначила його ім'я - проти зубів, які були напрочуд білими і рівними. Її рот був трохи широким, але добре сформованим і на губах вона не фарбувала.


Нік знову спробував посміхнутися. Він почував себе кінською дупою, щоб закінчити всі кінські дупи. Він кивнув головою. «Наскільки я чув, – несміливо визнав він. "Я не можу цього зрозуміти, доктор Мілхолланд. Я дійсно не можу. У мене дійсно була пізня ніч, і зараз весна, і я вперше за довгий час повернулася до школи, але все це не так. вибачте. Це було дуже грубим і грубим з мого боку. Я можу тільки попросити вас поблажливо, лікарю ". Тоді він перестав усміхатися і посміхнувся, йому справді хотілося посміхнутися, і сказав: «Я не завжди такий дурень, і я хотів би, щоб ти дозволив мені довести тобі це».


Чисте натхнення, імпульс, який виник у його голові з нізвідки.


Її білий лоб насупився. Її шкіра була чистою і молочно-білою, а волосся чорне, як смола, зачесане в шиньйон, туго зачесане назад і зібране в пучок на потилиці на тонкій шиї.


"Доведіть мені це, містере Картер? Як?"


«Вийшовши зі мною випити. Прямо зараз? А потім повечеряти? А потім, ну, щось, що ти хочеш зробити».


Вона не вагалася, доки він думав, що вона може. З легким натяком на посмішку вона погодилася, знову оголивши чудові зуби, але додала: «Я не зовсім розумію, як випивка та вечеря з вами доведуть, що мої лекції не нудні».


Нік засміявся. «Не в цьому річ, лікарю. Я намагаюся довести, що не наркоман».


Вона вперше засміялася. Невеликий зусилля, але сміх.


Нік Картер узяв її за руку. «Ходімо, докторе Мілхолланд? Я знаю невелике місце просто неба біля торгового центру, де мартіні не з цього світу».


До другого мартіні вони встановили своєрідне порозуміння, і обидва почувалися комфортніше. Нік думав, що на це вплинуть мартіні. Найчастіше так і було. Дивний факт був. він щиро цікавився цим несмачним доктором Мюріал Мілхолланд. Якось вона зняла окуляри, щоб почистити їх, і її очі були широко розставленими сірими цятками із зеленими та бурштиновими плямами. Її ніс був звичайним, з маленькими ластовинням, але вилиці були досить високими, щоб згладити площину обличчя і надати обличчю трикутного відтінку. Він подумав, що це просте обличчя, але безумовно цікаве. Нік Картер був експертом, знавцем красивих жінок, і ця, з невеликим доглядом та деякими модними порадами, могла б бути…


Ні. Нік. Ні. Зовсім не те, що ти думаєш».


Він дивився на неї з подивом. "Про що я думав, Мюріал?" Після першого мартіні з'явилися перші імена.


Сірі очі, що пливли за товстими лінзами, вивчали його поверх обода келиха для мартіні.


«Що я насправді не такий несмаковий, як здається. Як я виглядаю. Але я такий. Запевняю, що я такий. У всьому так само. Я справжня Звичайна Джейн, Нік, так що просто прийми це рішення. . "


Він похитав головою. «Я досі у це не вірю. Готовий посперечатися, що все це маскування. Ви, напевно, робите це, щоб чоловіки не нападали на вас».


Вона поралася з оливками в мартіні. Він запитував, чи звикла вона до випивки, може, алкоголь до неї не доходить. Вона виглядала досить тверезою.


«Знаєш, – сказала вона, – це досить банально, Нік. Як у фільмах, і в п'єсах, і в телешоу, де незграбна діва завжди знімає окуляри та перетворюється на золоту дівчину. Метаморфози. Гусениця в позолоченого метелика. Ні, Нік. Мені дуже шкода. Сильніше, ніж ти гадаєш. Я думаю, мені це сподобалося б. Але це не так. Я просто незграбний доктор філософії, що спеціалізується на сексології. Я працюю на Уряд і читаю нудні лекції. Можливо, важливі лекції, але нудні. Справді, Нік? "


Тоді він зрозумів, що джин починає доходити до неї. Він не був упевнений, що йому це подобається, бо він щиро насолоджувався собою. У Ніка Картера, головного вбивці AX, прекрасних дам було хоч греблю гати. Вчора була одна; мабуть, завтра буде ще одна. Ця дівчина, жінка, ця Мюріал була іншою. Невелике тремтіння, невеликий шок впізнавання рухався в його мозку. Він почав старіти?


"Чи не так, Нік?"


"Хіба ти не що, Мюріал?"


"Читаю нудні лекції".


Нік Картер закурив одну зі своїх цигарок із золотим наконечником - Мюріал не курила - і озирнулася. Маленьке кафе на тротуарі було переповнене. Пізній квітневий день, м'який, імпресіоністський, як у Моне, переходив у прозорі сутінки. Вишневі дерева вздовж торговельного центру сяяли яскравими барвами.


Нік вказав цигаркою на вишневі дерева. «Ти мене спіймала, люба. Вишневі дерева та Вашингтон - як я можу збрехати? Чорт, так, твої лекції нудні! Але це не так. У жодному разі. І пам'ятайте - я не можу в цих обставинах брехати.


Мюріал зняла товсті окуляри та поклала їх на крихітний столик. Вона поклала свою маленьку руку на його велику і посміхнулася. «Можливо, це не здасться вам великим компліментом, - сказала вона, - але для мене це страшенно великий комплімент. Страшенно великий комплімент. Чорт? Я це сказала?


"Ти це зробила."


Мюріал хихикнула. «Я не присягала роками. Або розважався роками, як сьогодні вдень. Ви хороша людина, містере Нік Картер. Дуже хороша людина".


"І ти трохи завантажена", - сказав Нік. Тобі краще відмовитися від випивки, якщо ми збираємося зайнятися містом сьогодні ввечері. Я не хочу, щоб тобі доводилося тягати тебе нічними клубами і назад».


Мюріал протирала окуляри серветкою. «Знаєте, мені справді потрібні ці прокляті штуки. Я не бачу і на ярді без них». Вона одягла окуляри. "Можу я ще випити, Нік?"


Він підвівся і поклав гроші на стіл. Ні. Не зараз. Давай відвеземо тебе додому і переодягнемося у вечірню сукню, якою ти хвалилася».


«Я не хвалилася. Я маю одне. Тільки одне. І я не носила його дев'ять місяців. Мені воно не було потрібне. До сьогоднішнього вечора».


Вона жила у квартирі одразу за кордоном Меріленда. У таксі вона поклала голову йому на плече і була не дуже балакуча. Здавалося, вона глибоко замислилась. Нік не намагався її поцілувати, і вона, схоже, на це не чекала.


Її квартира була маленькою, але багато обставленою зі смаком і в дорогому районі. Він вважав, що в грошах у неї не бракувало.


За мить вона залишила його у вітальні і зникла. Він щойно закурив, хмурячись і замислюючись - ненавидячи себе з-за них, - але було ще три сесії цього страшенно дурного семінару, і йому було наказано бути присутнім, і це могло бути просто напруженим і незручним. У що, чорт забирай, він вліз?


Він звів очі. Вона стояла у дверях, гола. І він мав рацію. Під скромним одягом весь цей час ховалося це чудове біле тіло з тонкою талією та м'якими вигинами з високим бюстом.


Вона посміхнулася до нього. Він помітив, що вона нафарбувалась губною помадою. І не лише у роті; вона нафарбувала свої маленькі соски.


"Я вирішила", - сказала вона. «До біса вечірня сукня! Мені воно також сьогодні не знадобиться. Я ніколи не любила нічні клуби.


Нік, не зводячи з неї очей, погасив цигарку і зняв куртку.


Вона підійшла до нього, хвилюючись, не так крокуючи, як ковзаючи по знятому одязі. Вона зупинилася приблизно за шість футів від нього.


"Тобі я так подобаюся, Нік?"


Він не міг зрозуміти, чому в нього так пересохло в горлі. Не те щоб він був підлітком, який мав першу жінку. То був Нік Картер! Найкращий працівник AX. Професійний агент, ліцензований вбивця ворогів своєї країни, ветеран тисяч будуарних сутичок.


Вона поклала руки на тонкі стегна і витончено зробила перед ним пірует. Світло від єдиної лампи мерехтіло по внутрішній стороні її стегон. Плоть була з напівпрозорого мармуру.


"Ти справді так подобаєшся, Нік?"


"Я так люблю тебе". Він почав знімати одяг.


"Ти впевнений? Деяким чоловікам не подобаються голі жінки. Я можу вдягнути панчохи, якщо хочеш. Чорні панчохи? Пояс із підв'язками? Ліфчик?


Він штовхнув останню туфель через вітальню. Він ніколи в житті не був більш підготовлений, і йому нічого не потрібно було, окрім як злити своє тіло з плоттю цієї несмачної маленької вчительки сексу, яка зрештою раптово перетворилася на золоту дівчинку.


Він потягнувся до неї. Вона з нетерпінням увійшла до його обіймів, її рот шукав його, її язик розтинав його власний. Її тіло було холодним і палаючим, і воно тремтіло по всій його довжині.


За мить вона відсторонилася достатньо, щоб прошепотіти. "Готова посперечатися, містере Картер, що ви не заснете під час цієї лекції!"


Він спробував підняти її, віднести до спальні.


«Ні, – сказала доктор Мюріал Мілхолланд. «Не у спальні. Прямо тут, на підлозі».


Розділ 2


Рівно об одинадцятій тридцять Делія Стоукс проводила двох англійців до кабінету Хока. Хоук очікував, що Сесіл Обрі прийде вчасно. Вони були старими знайомими, і він знав, що великий британець не спізнюється. Обрі був широкоплечим чоловіком років шістдесяти, і тільки зараз на ньому починали виявлятися сліди невеликого живота. Він, як і раніше, буде сильною людиною в бою.


Сесіл Обрі був керівником британської МІ-6, цієї знаменитої контррозвідувальної організації, до якої Хоук мав велику професійну повагу.


Той факт, що він особисто прийшов у темні покої AX як би просячи милостиню, переконав Хоука - якби він ще не підозрював - у тому, що це питання має першорядне значення. Принаймні для британців Хоук був готовий трохи хитро поторгувати кіньми.


Якщо Обрі і відчував якийсь подив з приводу тісноти покоїв Хока, він це добре приховував. Хоук знав, що він не живе в пишноті Уайтхолла чи Ленглі, і йому було байдуже. Його бюджет був обмежений, і він вважав за краще вкладати кожен робочий долар у реальні операції та дозволяти фасаду зруйнуватися, якщо це необхідно. Справа в тому, що зараз у AX були не тільки фінансові проблеми. Відбулася хвиля невдач, як це траплялося, і Хоук втратив трьох головних агентів за місяць. Мертвими. Перерізане горло у Стамбулі; ніж у спину в Парижі; один знайдений у гавані Гонконгу, настільки роздутий і з'їдений рибами, що причину смерті встановити було важко. На даний момент у Хоука залишилося всього два Кілмайстри. Номер П'ять, молодий чоловік, яким він не хотів ризикувати у важкій місії, та Нік Картер. Найкращі Чоловіки. У цій майбутній місії йому потрібно було використати Ніка. Це була одна з причин, через яку він відправив його до цієї божевільної школи, щоб тримати його поблизу.


Зручності були короткочасними. Сесіл Обрі представив свого компаньйона як Генрі Теренс. Теренс, як з'ясувалося, був співробітником МІ-5, який працював у тісному контакті з Обрі та МІ-6. Це був худорлявий чоловік із суворим шотландським обличчям та тиком у лівому оці. Він викурив ароматну трубку, від якої Хоук справді закурив сигару з метою самозахисту.


Хоук розповідав Обрі про його майбутнє лицарство. Одна з речей, які здивували Ніка Картера у його босі, полягала у тому, що старий прочитав список нагород.


Обрі ніяково засміявся і відмахнувся. «Неприємна неприємність, чи знаєте. Швидше поміщає одного разом із Бітлз. Але навряд чи можна відмовитись. У будь-якому випадку, Девіде, я літав через Атлантику не для того, щоб говорити про якесь криваве лицарство».


Хоук випустив блакитний дим у стелю. Він справді не любив курити сигари.


«Я не думаю, що ти це зробив, Сесіле. Ти чогось хочеш від мене. Від AX. Ти завжди хочеш. Це означає, що ти маєш проблеми. Розкажи мені про це, і ми побачимо, що можна зробити».


Делія Стоукс принесла Теренсу ще один стілець. Він сів у кутку, примостився, як ворона, на скелі, і нічого не сказав.


«Це Річард Філстон, – сказав Сесіл Обрі. «У нас є вагомі підстави вважати, що він нарешті їде з Росії. Ми хочемо його, Девіде. Як ми хочемо його! І це може бути нашим єдиним шансом.


Навіть Хоук був вражений. Він знав, що коли з'явився Обрі, капелюх у руці, це було щось велике – але таке велике! Річард Філстон! Друга його думка полягала в тому, що англійці готові віддати досить багато за допомогу в отриманні Філстона. Проте його обличчя залишалося безтурботним. Жодна зморшка не видавала його хвилювання.


"Це, мабуть, неправда", - сказав він. «Можливо, з якоїсь причини цей зрадник. Філстон ніколи не вийде із Росії. Ця людина не ідіот, Сесіле. Ми обидва це знаємо. Ми маємо це робити. Він обманював усіх нас тридцять років».


З-за рогу Теренс пробурчав прокляття шотландця глибоко в горлі. Хок міг поспівчувати. Річард Філстон змусив янкі виглядати досить безглуздо - якийсь час він фактично служив начальником британської розвідки у Вашингтоні, успішно витягуючи відомості з ФБР та ЦРУ, - але він змусив своїх власних людей, англійців, виглядати як абсолютні дебіли. Якось його навіть запідозрили, судили, виправдали, і він негайно повернувся до шпигунства на користь росіян.


Так. Хоук розумів, наскільки сильно британці хотіли Річарда Філстона.


Обрі похитав головою. «Ні, Девіде. Я не думаю, що це неправда чи підстава. Тому що в нас є ще дещо, що можна зробити – між Кремлем та Пекіном ведеться якась угода. Щось дуже, дуже велике! У цьому ми впевнені. На даний момент у нас у Кремлі дуже хороша людина, вона в усіх відношеннях краща, ніж будь-коли був Пеньковський. Він ніколи не помилявся і тепер каже нам, що Кремль і Пекін готують щось важливе. це могло б, чорт забирай, зірвати кришку. Але для цього їм, росіянам, доведеться використати свого агента. Кого ще, крім Філстона? "


Девід Хок зняв целофан із нової сигари. Він пильно спостерігав за Обрі, його власне сухе обличчя було безпристрасним, як опудало.


Він сказав: «Але ваша велика людина в Кремлі не знає, що планують китайці та росіяни? І все?"


Обрі виглядав трохи нещасним. «Так. От і все. Але ми знаємо, де. Японія».


Хоук посміхнувся. «У вас добрі зв'язки в Японії. Я знаю це. Чому вони не можуть з цим впоратися?


Сесіл Обрі підвівся з стільця і почав ходити вузькою кімнатою. На даний момент він до абсурду нагадав Хоуку характерного актора, який зіграв Ватсона в Холмсі Безіла Ретбоуна. Яструб ніколи не міг пригадати ім'я цієї людини. І все-таки він не недооцінював Сесіла Обрі. Ніколи. Чоловік був добрий. Може, навіть не гірше за самого Хоука.


Обрі зупинився і височив над столом Хоука. «З гарної причини, - вибухнув він, - що Філстон є Філстон! Він вивчав


мій відділ протягом багатьох років, мужику! Він знає кожен код чи знав. Неважливо. Це не питання кодексів чи подібної нісенітниці. Але він знає наші хитрощі, наші методи організації, наше MO - чорт забирай, він знає про нас все. Він навіть знає багатьох наших чоловіків, принаймні старожилів. І, наважусь припустити, він постійно оновлює досьє – Кремль, мабуть, змушує його заробляти на життя – і тому він теж знає багатьох наших нових людей. Ні, Девіде. Ми не можемо це зробити. Йому потрібна стороння, інша людина. Ви нам допоможете? "


Хоук довго вивчав свого старого друга. Зрештою він сказав: «Ви знаєте про AX, Сесіле. Офіційно ви не маєте знати, але знаєте. І ви приходьте до мене. До AX. Ви хочете, щоб Філстон убили?


Теренс порушив мовчання досить довго, щоб загарчати. «Так, друже. Саме цього ми хочемо».


Обрі не звернув уваги на свого підлеглого. Він знову сів і закурив сигарету пальцями, які, як з деяким здивуванням зауважив Хоук, трохи тремтіли. Він був спантеличений. Потрібно було багато, щоб вивести Обрі з себе. Саме тоді Хоук вперше виразно почув клацання шестерень усередині коліс – до якого він прислухався.


Обрі направив сигарету, як паличку, що димиться. «Для наших вух, Девіде. У цій кімнаті і тільки для наших шести вух – так, я хочу вбити Річарда Філстона».


Щось ворухнулося в глибині мозку Хоука. Щось, що чіплялося за тінь і не вилітало на світ. Давним-давно пошепки? Слух? Історія у пресі? Жарт про чоловічу кімнату? Що це в біса? Він не міг викликати його. Тому він відсунув його назад, щоб залишити його у підсвідомості. Він з'явиться, коли буде готовим.


Тим часом він висловив те, що було так очевидно. «Ви хочете, щоб він помер, Сесіле. Але ваш уряд, Сили, вони цього не роблять? Вони хочуть, щоби він був живим. Вони хочуть, щоб його спіймали і відправили назад до Англії, щоб він став перед судом і був повішений належним чином. Хіба це не так. , Сесіл? "


Обрі прямо зустрів погляд Хоука. «Так, Девіде. От і все. Прем'єр-міністр - справа зайшла так високо - погоджується з тим, що Філстон має бути взятий, якщо можливо, і доставлений до Англії для передання до суду. Рішення про це було ухвалено досить давно. Я був призначений керівником. Досі З Філстоном у безпеці в Росії не було чого контролювати. Але тепер, присягаюсь Богом, він виходить, чи ми думаємо, що він є, і я хочу дістати його. Боже, Девіде, як я це хочу! "


"Мертвим?"


«Так. Вбитим. Прем'єр-міністр, парламент, навіть деякі з моїх начальників, не такі професіонали, як ми Девід. Вони думають, що просто зловити таку слизьку людину, як Філстон, і повернути її до Англії. Буде дуже багато ускладнень, занадто багато шансів на промах, занадто багато можливостей для того, щоб він знову втік. Він не одинокий, чи знаєте. Росіяни не просто стоятимуть осторонь і дозволять нам заарештувати його і повернути його до Англії. Вони вб'ють його першими! Він занадто багато про них знає, він намагатиметься укласти угоду, і вони це знають. Ні, Девіде. Це має бути пряме вбивство, і ти єдиний, до кого я можу звернутися”.


Хоук сказав це більше для того, щоб очистити повітря, щоб це було сказано, аніж тому, що йому було не байдуже. Він запустив AX. І чому б цієї невловимої думки, цієї тіні, що ховається в його мозку, не вийти на світ? Невже це було так скандально, що довелося поховати себе?


Він сказав: «Якщо я згоден з цим, Сесіле, це безперечно має залишитися між нами трьома. Один натяк на те, що я використовую AX, щоб зробити чужу брудну роботу, і Конгрес вимагатиме мою голову на блюді. і навіть одержати її, якщо вони зможуть це довести. "


"Ти зробиш це, Девіде?"


Хоук дивився на свого старого друга. «Я справді ще не знаю. Що це буде для мене? Для AX? Наші гонорари за подібні речі дуже високі, Сесіле. Буде дуже висока оплата за послугу – дуже велика. Ви це знаєте? "


Обрі знову виглядав нещасним. Нещасний, але рішучий. "Я розумію це. Я чекав на це, Девіде. Я не любитель, друже. Я розраховую заплатити».


Хоук дістав нову сигару із коробки на столі. Він поки не дивився на Обрі. Він упіймав себе на тому, що щиро сподівається, що налагоджувальна бригада - вони кожні два дні ретельно оглядали штаб-квартиру AX - виконала свою роботу добре, бо якщо Обрі виконає свої умови, Хоук вирішив взяти на себе цю роботу. Робити за них брудну роботу МІ-6. Це буде місія на вбивство, і її, мабуть, не так складно виконати, як уявляв Обрі. Чи не для Ніка Картера. Але Обрі доведеться заплатити свою ціну.


«Сесив, – м'яко сказав Хоук, – я думаю, що, можливо, ми зможемо укласти угоду. Але мені потрібне ім'я тієї людини, яка у вас є в Кремлі. Обіцяю, що не намагатимуся з ним зв'язатися, але Мені потрібно знати його ім'я. І я хочу рівну, повну частку всього, що він посилає. Іншими словами, Сесіле, ваша людина в Кремлі також буде моєю людиною в Кремлі! Ви погоджуєтесь з цим? "


У своєму кутку Теренс видав здавлений звук. Здавалося, він проковтнув трубку.


У маленькому офісі було тихо. Годинник Western Union цокав з дзвоном тигра. Хоук чекав. Він знав, що переживає Сесіл Обрі.


Високопоставлений агент, людина, про яку ніхто не підозрював у кремлівських вищих колах, коштував більше, ніж усе золото та коштовності у світі.


Усі платини. Усього урану. Щоб встановити такий контакт, щоб він залишався плідним і невразливим, знадобилися роки кропіткої роботи і весь успіх. Так воно й було, на перший погляд. неможливо. Але якось це було зроблено. Пеньківський. Поки, зрештою, він не послизнувся, і його не застрелили. Тепер Обрі казав – і Хоук йому повірив, – що у МІ-6 у Кремлі є ще один Пеньковський. Так сталося, що Хок знав, що Сполучені Штати не знають. ЦРУ намагалося це зробити роками, але так і не досягло. Хоук терпляче чекав. Це була справжня угода. Він не міг повірити, що Обрі погодиться.


Обрі мало не задихнувся, але він вимовив слова. «Добре, Девіде. Це угода. Ти ведеш жорстку угоду, чувак».


Теренс ставився до Хоука з чимось схожим на трепет і, безумовно, повагу. Теренс був шотландець, який знав іншого шотландця, принаймні через схильність, якщо не по крові, коли побачив його.


"Ви розумієте, - сказав Обрі, - що мені потрібно мати незаперечні докази того, що Річард Філстон мертвий".


Посмішка Хоука була сухою. «Я думаю, це можна зробити, Сесіле. Хоча я навряд чи зможу вбити його на Таймс-сквер, навіть якби ми змогли його доставити. Як щодо того, щоб відправити його вуха, акуратно заправлені, до вашого офісу в Лондоні?»


"Серйозно, Девід".


Хоук кивнув головою. "Зробити фотографії?"


«Якщо вони добрі. Я вважав би за краще, якщо можливо, відбитки пальців. Так буде абсолютна впевненість».


Хоук знову кивнув головою. Нік Картер не вперше привозить додому такі сувеніри.


Сесіл Обрі вказав на тиху людину в кутку. «Добре, Теренсе. Тепер ти можеш узяти на себе відповідальність. Поясні, що у нас є зараз і чому ми думаємо, що Філстон туди їде».


Хоуку він сказав: «Теренс із МІ5, як я вже сказав, і він займається поверхневими аспектами цієї пекінсько-кремлівської проблеми. Я говорю поверховими, тому що ми думаємо, що це прикриття, прикриття для чогось більшого. Теренс...»


Шотландець вийняв люльку з великих коричневих зубів. «Це так, як каже містер Обрі, сер. На даний момент ми маємо невелику частину інформації, але ми впевнені, що росіяни посилають Філстона, щоб допомогти китайцям організувати гігантську кампанію саботажу по всій Японії. Особливо у Токіо. Там вони планують зробити масове відключення електроенергії, таке ж, як у вас недавно було в Нью-Йорку. Чикоми планують зіграти всемогутню силу, розумієте, і або зупинити або спалити все в Японії. Здебільшого. У всякому разі. Одна історія, яка у нас була, полягає в тому, що Пекін наполягає на тому, щоб Філстон очолив «роботу чи угоду». Ось чому він має виїхати з Росії і…»


Втрутився Сесіл Обрі. «Є ще одна історія – Москва наполягає, щоб Філстон відповідав за саботаж, щоб не допустити провалу. Вони не дуже довіряють китайцям ефективності. Це ще одна причина, через яку Філстон доведеться ризикнути шиєю і вийти”.


Хоук переводив погляд з однієї людини на іншу. "Щось мені підказує, що ви не купитеся на жодну з історій".


"Ні", - сказав Обрі. Ми цього не робимо. Принаймні я не знаю. Ця робота мало велика для Філстона! Саботаж, так. Спалювання Токіо і таке буде мати величезний вплив і стане удачею для Чикомов. Я згоден. Але насправді це не напрямок роботи Філстона. І не тільки воно недостатньо велике, недостатньо важливе, щоб виманити його з Росії - я знаю дещо про Річарда Філстона, про що мало хто знає. Я знав його, Пам'ятайте, працював із ним у МІ-6, коли він був на піку кар'єри. Тоді я був просто помічником, але я нічого не забув про це прокляте блюдце. Він був убивцею! Експертом».


«Будь я проклятий, – сказав Хоук. «Живи та навчайся. Я цього не знав. Я завжди вважав Філстона свого роду звичайним шпигуном. Страшенно дієвим, смертоносним, але в смугастих штанах».


«Зовсім ні», - похмуро сказав Обрі. «Він спланував багато вбивств. І їх також добре здійснив. Ось чому я впевнений, що якщо він нарешті їде з Росії, то це для чогось важливішого за саботаж. Навіть великий саботаж. У мене є почуття, Девіде, і ти повинен знати, що це означає. Ти у цьому бізнесі довше, ніж я».


Сесіл Обрі підійшов до свого стільця і опустився на нього. «Продовжуй, Теренсе. Твій м'яч. Я триматиму рота на замку».


Теренс перезарядив трубку. На полегшення Хоука, він «не запалив її. Теренс сказав: «Річ у тому, що Чікоми не робили всю свою брудну роботу, сер. Насправді не дуже багато. Вони займаються плануванням, але змушують інших виконувати по-справжньому брудну та криваву роботу. Звісно, вони використовують терор».


Хоук, мабуть, виглядав спантеличеним, бо Теренс на мить зупинився, насупився і продовжив. «Ви знаєте про Ця, сер? Деякі називають їх Буракуміни. Це найнижчий склад у Японії, недоторкані. Ізгої. Їх більше двох мільйонів, і дуже мало хто, навіть японці, знають, що Уряд Японії тримає їх у гетто і приховує від туристів. Справа в тому, що уряд досі намагався ігнорувати цю проблему. Офіційна політика – fure-noi – не чіпайте це. більшість Ета знаходяться на державній допомозі. Це серйозна проблема,


По суті, китайці використовують це максимально. Невдоволена меншість, подібна до цієї, було б безглуздо не робити цього».


Все це було знайоме Хоукові. Останнім часом про гетто багато говорили у новинах. І комуністи того чи іншого штибу трохи експлуатували меншості у Штатах.


"Це чудова установка для Chicoms", - визнав він. «Саботаж особливо проводився під виглядом заворушень. Це класичний прийом - комуністи планують його і дозволяють цій групі Ця здійснювати всю провину. Але чи це не японці? Як і у всій іншій країні? Я маю на увазі, якщо не буде проблеми з кольором, такий як у нас, і ...


Зрештою Сесіл Обрі не міг тримати свій великий рот на замку. Він перебив.


«Вони японці. На сто відсотків. Це справді питання традиційних кастових забобонів, Девіде, і ми не маємо часу на антропологічні відхилення. Але той факт, що ця – японці, виглядають та розмовляють, як і всі інші, допомагає їм. Шикам неймовірно. Це може піти куди завгодно і робити будь-що. У цьому немає проблем. Багато хто з них «проходить», як ви кажете тут, у Штатах. Справа в тому, що дуже небагато китайських агентів, добре організованих, можуть контролювати величезну кількість Це і використовувати їх у своїх цілях. В основному саботаж та вбивства. Тепер, з цим великим…"


- втрутився Хоук. - Ти кажеш, Чикоми контролюють Ця за допомогою жаху?


«Так. Серед іншого вони використовують машину. Щось на кшталт пристрою, удосконаленої версії старої «Смерті тисячі порізів». Це називається Кривавий Будда. Будь-яка людина Ця, яка не підкоряється їм або зраджує їх, поміщається в машину. і ..."


Але цього разу Хоук не звернув на це надто пильної уваги. Це щойно прийшло до нього. З туману років. Річард Філстон був страшенно ловеласом. Тепер Хоук згадав про це. Тоді це добре замовчували.


Філстон забрав у себе молоду дружину Сесіла Обрі, а потім покинув її. Через кілька тижнів вона наклала на себе руки.


Його старий друг, Сесіл Обрі, використав Ястреба та AX, щоб залагодити приватну вендетту!


Розділ 3


Було кілька хвилин на восьму ранку. Нік Картер залишив квартиру Мюріал Мілхолланд годину тому, не звертаючи уваги на цікаві погляди молочника та газетяра, і поїхав назад у свій номер у готелі «Мейфлауер». Для нього він був трохи кращим. Він і Мюріал перейшли на бренді, і в перервах між заняттями коханням – вони врешті-решт перейшли до спальні – він випив досить багато. Нік ніколи не напивався і мав здібності Фальстафа; він ніколи не мав похмілля. Проте того ранку він почував себе трохи нечітко.


Згадуючи пізніше, він також був винен у тому, що доктор Мюріал Мілхолланд його більш ніж трохи збентежила. Звичайна Джейн із розкішним тілом, яка була таким демоном у ліжку. Він залишив її тихенько хропіти, залишаючись привабливою в ранковому світлі, і, покидаючи квартиру, він знав, що повернеться. Нік не міг цього зрозуміти. Вона просто не на його смак! І все ж... і все ж...


Він повільно, задумливо голився, наполовину задаючись питанням, яке було б бути одруженим з розумною, зрілою жінкою, яка до того ж була експертом у сексі, не тільки на кафедрі, а й на ній, коли задзвенів дверний дзвінок. . На Ніку був лише халат.


Він глянув на велике ліжко, коли йшов через спальню, щоб відчинити двері. Він справді подумав про «Люгера», «Вільгельміна» і про «Хьюго» - стилет, захований у застібці-блискавці на матраці. Поки що вони відпочивали. Нік не любив гуляти Вашингтоном з важким вантажем. І Хок цього не схвалював. Іноді Нік справді носив із собою маленьку «Беретту Кугар», 0,380-й калібр, у якій зблизька вистачало сил. Останні два дні через те, що ремонтували плечову скобу, він навіть її не носив.


Знову пролунав дверний зумер. Наполегливий. Нік завагався, глянув на ліжко, на якому був захований «люгер», а потім подумав, до біса його. О восьмій ранку у звичайний вівторок? Як би там не було, він міг подбати про себе, він мав ланцюг безпеки, і він знав, як підійти до дверей. Ймовірно, це був лише Хоук, який відправив масу інформаційних матеріалів спеціальним посилальним. Старий робив це зрідка.


Гудіння - дзижчання - дзижчання


Нік підійшов до дверей збоку, впритул до стіни. Будь-хто, хто стріляє через двері, його не помітить.


дзижчання - дзижчання - дзижчання - зз - гудіння


"Добре", - вигукнув він з раптовим роздратуванням. "Добре. Хто це?"


Тиша.


Потім: «Кіотські дівчата-скаути. Ви купуєте печиво, заздалегідь?


"ВООЗ?" Його слух завжди був гострим. Але він міг присягнути ...


«Дівчатка-скаути із Японії. Тут на Фестивалі вишні. Купуйте печиво. Ви купуєте, заздалегідь?


Нік Картер похитав головою, щоб прояснити це. Добре. Він випив стільки бренді! Але в цьому він мав переконатися сам. Ланцюг був зафіксований. Він прочинив двері, тримаючись осторонь, і обережно визирнув у коридор. "Дівчатка-скаути?"


Ага. Є у продажу дуже гарне печиво. Ви купуєте?"


Вона вклонилася.


Ще троє вклонилися. Нік мало не вклонився. Тому що, чорт забирай, вони були дівчатками-скаутами. Японські дівчата скаути.


Їх четверо. Такі гарні, наче вони зійшли з шовкової картинки. Скромні. Фігурні маленькі японські ляльки в уніформі дівчаток-скаутів, з зухвалими тарзанками на гладких темних головах, міні-спідницях і шкарпетках до колін. Чотири пари косих очей, що світилися, з нетерпінням спостерігали за ним. Чотири пари ідеальних зубів блиснули перед ним старим східним афоризмом. Купуйте наші куки. Вони були милі, як послід крапчастих щенят.


Нік Картер засміявся. Він нічого не міг з собою вдіяти. Зачекайте, поки він не розповість про це Хоуку - чи він має розповісти старому? Нік Картер, головна людина в AX, сам Кіллмайстер, дуже насторожений і обережно підбирається до дверей, щоб протистояти - купці дівчаток-скаутів, які продають печиво. Нік зробив галантну спробу перестати сміятися, зберегти незворушне обличчя, але це було вже занадто. Він знову засміявся.


Дівчина, яка говорила - вона стояла найближче до дверей і несла стос коробок з кулінарією, яку вона тримала підборіддям, дивилася на AXman здивовано. Інші три дівчини, що несли коробки з печивом, теж дивилися з ввічливим подивом.


Дівчина сказала: «Ми не розуміємо, сер. Ми робимо щось смішне? Якщо так, то ми самі. Не пожартувати прийшли - приходьте продавати печиво за наш проїзд до Японії. Ви купуєте заздалегідь. Допоможіть дуже. Ми дуже любимо ваші Сполучені Штати, були тут на Cherry Festival, але тепер з великим жалем маємо повернутися до нашої країни. Ви купуєте печиво? "


Він знову був грубим. Як він був із Мюріалом Мілхолландом. Нік витер очі рукавом халата і зняв ланцюжок. «Мені дуже шкода, дівчатка. Дуже шкода. Це не ви. Це я. Це одна з моїх божевільних ранку».


Він шукав японське слово, постукуючи пальцем по скроні. «Кічігай. Це я. Кичигай!


Дівчата подивилися одна на одну, потім знову на неї. Ніхто з них не заговорив. Нік штовхнув двері. «Все гаразд, обіцяю. Я нешкідливий. Заходьте. Принесіть печиво. Я куплю їх усі. Скільки вони коштують?" Він дав Хоуку дюжину коробок. Нехай старий подумає над цим.


"Коробка за долар".


"Це досить дешево". Він відступив, коли вони увійшли, приносячи з собою крихкий запах квітучої вишні. Він подумав, що їм лише близько чотирнадцяти чи п'ятнадцяти. Милі. Всі вони добре розвинені для підлітків, їхні маленькі груди та сідниці підстрибують під бездоганно зеленою уніформою. Спідниці, подумав він, спостерігаючи, як вони складають печиво на столик кави, здавалися маленькими мініатюрними для дівчаток-скаутів. Але, можливо, в Японії...


Вони були милими. Як і маленький пістолет Намбу, що раптово з'явився в руці дівчини, що говорила. Вона направила його прямо на твердий плоский живіт Ніка Картера.


«Підніміть руки, будь ласка. Стійте абсолютно нерухомо. Я не хочу завдати вам шкоди. Като – двері!»


Одна з дівчат ковзала довкола Ніка, тримаючись від нього подалі. Двері тихенько зачинилися, замок клацнув, запобіжник ковзнув у паз.


«Ну й справді ошуканий», - подумав Нік. Взято. Його професійне захоплення було непідробним. Це була майстерня.


«Мато – закрий усі штори. Сато - звичаї решту квартири. Особливо спальні. У нього тут може бути жінка».


"Не сьогодні вранці", - сказав Нік. «Але все одно дякую за комплімент».


Намбу підморгнув йому. Це було зле око. «Сядь», - холодно сказала головна. «Сядьте, будь ласка, і зберігайте мовчання, поки вам не накажуть говорити. І не намагайтеся робити ніяких хитрощів, містер Нік Картер. Я знаю про вас усі. Багато про вас».


Нік підійшов до вказаного стільця. «Навіть через мій ненаситний апетит до печива від дівчат-скаутів - о восьмій годині ранку?»


«Я сказала тихо! Вам буде дозволено говорити скільки завгодно – після того, як ви почуєте, що я хочу сказати».


Нік сів. Він собі під ніс промимрив: «Банзай!» Він схрестив довгі ноги, зрозумів, що халат зяє, і квапливо його застебнув. Дівчина з пістолетом помітила це і посміхнулася. «Нам не потрібна помилкова скромність, містере Картер. Насправді ми не дівчата-скаути».


«Якби мені дозволили говорити – я б сказав, що це почало мене розуміти».


"Тихо!"


Він заткнувся. Він задумливо кивнув у бік пачки цигарок та запальнички на найближчому таборі.


"Ні!"


Він мовчки дивився. Це була найефективніша маленька група. Двері знову перевірили, портьєри, кімнату залило світло. Като повернулася та повідомила, що чорного ходу немає. І це, подумав Нік з деякою гіркотою, мало забезпечити додаткову безпеку. Ну всіх їх не перемогти. Але якщо він вибереться з цього живим, його найбільша проблема в тому, щоб тримати його в таємниці. Ніка Картера забрала купка дівчат-скаутів у його власній квартирі!


Тепер усе було тихо. Дівчина з Намбу сиділа навпроти Ніка на дивані, а решта троє чинно сиділи поряд. Усі серйозно дивилися на нього. Чотири школярки. Це був дуже дивний Мікадо.


Нік сказав: "Чай, хтось?"


Вона не сказала


йому мовчати, і вона не стріляла у нього. Вона схрестила ноги, оголивши бахрому рожевих трусиків під міні-спідницею. Її ноги, всі ноги - тепер, коли він це справді помітив - були трохи розвиненішими і стрункішими, ніж ті, які зазвичай зустрічаються у дівчаток-скаутів. Він підозрював, що на них теж були вузькі бюстгальтери.


"Я Тонака", - сказала дівчина з пістолетом Намбу.


Він серйозно кивнув головою. "Задоволений."


"А це, - вказала вона на інших, - ..."


"Я знаю. Мато, Сато та Като. Сестри з квітучої вишні. Радий познайомитись з вами, дівчатка».


Усі троє посміхнулись. Като хихикнула.


Тонака насупився. «Мені подобається жартувати, містере Картер. Я хотів би, щоб ви цього не робили. Це дуже серйозне питання.


Нік це знав. Він міг сказати це, як вона тримала маленький пістолет. Найпрофесійніший. Але йому потрібен час. Іноді Badinage має час. Він намагався вирахувати кути. Хто вони? Що вони від нього хотіли? Він не був у Японії більше року і, наскільки він знав, був чистим. Що тоді? Він продовжував малювати заготівлі.


"Я знаю", - сказав він їй. “Я знаю, що це серйозно. Повірте, знаю. Просто в мене така хоробрість перед обличчям вірної смерті, і…»


Дівчина на ім'я Тонака сплюнула як дика кішка. Її очі звузилися, і вона була зовсім негарною. Вона вказала намбу на нього як звинувачуючий палець.


«Будь ласка, мовчи знову! Я прийшла не для того, щоб пожартувати».


Нік зітхнув. Знову завалив. Він запитував себе, що трапилося?


Тонака пошарила у кишені своєї блузки «Дівчина-скаут». Це приховувало те, що Топор міг бачити, тепер він міг бачити, були дуже добре розвинені ліві груди.


Вона повернула в нього предмет, схожий на монету: "Ви дізнаєтесь про це, містере Картер?"


Він зробив. Миттєво. Йому слід. Він зробив це у Лондоні. Зробив його досвідчений робітник у магазині сувенірів в Іст-Енді. Він віддав його людині, яка врятувала йому життя в провулку в тому ж Іст-Енді. Картер був дуже близький до того, щоб загинути тієї ночі в Лаймхаусі.


Він підняв важкий медальйон у руці. Він був із золота, розміром із старовинний срібний долар, із нефритовою вставкою. Нефрит перетворився на літери, утворюючи сувій під крихітною зеленою сокиркою. Сокира.


Букви: Esto Perpetua. Нехай буде вічно. Це була його дружба з Кунідзо Мату, його старим другом та давнім учителем дзюдо-карате. Нік спохмурнів, дивлячись на медальйон. Це було дуже давно. Кунідзо давно повернувся до Японії. Тепер він буде старим.


Тонака пильно дивилася на нього. Намбу робив те саме.


Нік підкинув медальйон і впіймав його. "Де ти це взяла?"


"Мій батько дав мені це".


"Кунізо Мату - твій батько?"


«Так, містере Картер. Він часто говорив про вас. Змалку я чув ім'я великого Ніка Картера. Тепер я приходжу до вас, щоб попросити про допомогу. Точніше, мій батько посилає по допомогу. дуже вірить та довіряє вам. Він упевнений, що ви прийдете нам на допомогу».


Раптом йому знадобилася цигарка. Дуже цього потребував. Дівчина дозволила йому закурити. Інші троє, тепер урочисті, як сови, дивилися на нього немиготливими темними очима.


Нік сказав: «Я в боргу перед твоїм батьком. І ми були друзями. Звісно, я допоможу. Я зроблю все що зможу. Але як? Коли? Твій батько у Штатах?»


«Він у Японії. У Токіо. Нині він старий, хворий і не може подорожувати. Ось чому ви повинні негайно вирушити з нами».


Він заплющив очі і примружився від диму, намагаючись вловити цю річ у своїй голові. Привиди з минулого можуть збивати з пантелику. Але борг є обов'язок. Він завдячував своїм життям Кунідзо Мату. Йому доведеться зробити все, що може. Але спочатку…


«Добре, Тонако. Але про все по порядку. По одному. Перше, що ти можеш зробити, це прибрати пістолет. Якщо ти донька Кунідзо, тобі він не потрібний…»


Вона тримала пістолет біля нього. «Я думаю, можливо, так, містере Картер. Подивимося. Я відкладу це, коли я матиму вашу обіцянку приїхати до Японії, щоб допомогти моєму батькові. І Японії».


«Але я вже сказав тобі! Я допоможу. Це урочиста обіцянка. А тепер давай перестанемо грати в копів та грабіжників. Забери пістолет і розкажи мені все, що сталося з твоїм батьком. зроби це як тільки зможу. Я..."


Пістолет залишився у нього на животі. Тонака знову виглядала некрасиво. І дуже нетерплячий.


«Ви не розумієте, містере Картер. Ви їдете до Японії зараз. Цієї хвилини - або, принаймні, дуже скоро. Проблеми мого батька не забаряться. Немає часу для каналів або офіційних осіб, щоб радитись з різних послуг порадьтеся про кроки, які необхідно зробити. Ви бачите, що я дещо розумію у цих питаннях. Мій батько теж. Він давно працює в секретній службі моєї країни і знає, що тяганина скрізь однакова. Ось чому він дав мені медальйон і наказав знайти тебе. Попросити тебе прийти негайно. Я маю намір це зробити».


Маленький Намбу знову підморгнув Ніку. Він почав утомлюватися від флірту. Нечестивість у тому, що вона мала на увазі саме це. Вона мала на увазі кожне прокляте слово! В даний час!


У Ніка виникла думка. У нього і Хока був голосовий


код, який вони інколи використовували. Можливо, він зможе попередити старого. Тоді вони зможуть взяти цих японських скаутів під контроль, змусити їх говорити та осмислити, і розпочати роботу, щоб допомогти його другові. Нік глибоко зітхнув. Йому просто треба було зізнатися Хоуку, що його схопила банда чокнутих дівчаток-скаутів, і попросити своїх співвітчизників у AX витягнути його з цього. Може вони не змогли цього зробити. Може знадобитися ЦРУ. Або ФБР. Можливо, Армія, Флот та Морська піхота. Він просто не знав...


Він сказав: «Добре, Тонако. Роби, по-твоєму. Негайно. Як тільки я зможу одягнутися та запакувати валізу. І зателефонувати».


"Ніяких телефонних дзвінків".


Вперше він подумав про те, щоб забрати пістолет. Це було смішно. Кіллмайстер має вміти відібрати зброю у дівчини-скауту! Ось у чому проблема - вона не дівчинка-скаут. Жодна з них не була. Тому що тепер усі інші, Като, Сато та Мато, залізли під ці обрізані спідниці та дістали пістолети Намбу. Усі наполегливо вказували на Картера.


«Як звуть ваш загін, дівчатка? Янголи смерті?"


Тонака націлив на нього пістолет. «Мій батько сказав мені, що у вас буде багато хитрощів, містере Картер. Він впевнений, що ви стримаєте свою обіцянку і свою дружбу з ним, але попередив мене, що ви наполягатимете на тому, щоб робити це по-своєму. Це не може бути зроблено. Це має бути зроблено по-нашому – у повній секретності”.


"Але це може бути", - сказав Нік. «У мене є велика організація. Багато хто з них, якщо вони мені знадобляться. Я не знав, що Кунізо був на вашій секретній службі - мої вітання йому за добре збережений секрет - але тоді він напевно повинен знати ціну організації та співробітництва. Вони можуть виконувати роботу тисячі людей - і безпека не проблема і..."


Пістолет зупинив його. «Ви дуже промовисті, містере Картер… І дуже помиляєтеся. Мій батько, природно, розуміє всі ці речі, і це те, чого він не хоче. Або чого він потребує. Щодо каналів - ви, як і я, знаєте, що ви завжди під наглядом, навіть якщо це регулярно, як і ваша організація. Ви не можете зробити жодного кроку без того, щоб хтось помітив і передав його. Ні, містере Картер. Жодних телефонних дзвінків. Жодної офіційної допомоги. Це робота для однієї людини, Друга, якій можна довіряти, і яка буде робити те, що просить мій батько, не ставлячи зайвих питань. Ти ідеальний чоловік для того, що має бути зроблено – і ти завдячуєш життям моєму батькові. Можу я повернути медальйон, будь ласка. "


Він покинув їй медальйон. "Добре", - визнав він. «Ви здається рішучими, і у вас є зброя. У вас є зброя. Схоже, я їду з вами до Японії. Прямо зараз. Я кидаю все, отак і відлітаю. Ви, звичайно, розумієте, що якщо я просто зникну, за кілька годин буде всесвітнє сповіщення? "


Тонака дозволила собі крихітну посмішку. Він помітив, що вона була майже вродлива, коли посміхалася. «Ми потурбуємося про це пізніше, містере Картер».


«А як щодо паспортів? Митні?»


«Немає проблем, містере Картер. Наші паспорти є в повному порядку. Я впевнений, що у вас багато паспортів – запевнив мій батько. Що у вас буде? У вас, напевно, є дипломатичний паспорт, якого для цього вистачить. заперечення? "


«Проїзд? Є такі речі, як квитки та бронь».


«Про все подбали, містере Картер. Все влаштовано. Ми будемо в Токіо за кілька годин».


Він починав вірити у це. Насправді у це вірю. Вони, мабуть, мали космічний корабель, який чекав на Моллі. О брате! Хоуку це сподобається. Має бути велика місія - Нік знав знаки - і Хоук тримав його напоготові, поки річ не дозріла, а тепер це. Була також другорядна справа леді, Мюріель Мілхолланд. У нього було побачення з нею сьогодні ввечері. Щонайменше, що міг зробити джентльмен, - це зателефонувати і ...


Нік благаюче подивився на Тонаку. «Усього один телефонний дзвінок? Жінці? Я не хочу, щоб вона стала».


Маленький Намбу був непохитний. "Ні."


НІК КАРТЕР ВИДАЛЯЄТЬСЯ - ПОТОМКА ЗАСТРОЖЕНА…


Тонака встала. Като, Мато та Сато встали. Усі маленькі гармати змигнули на Ніка Картера.


"Тепер ми, - сказав Тонака, - підемо в спальню, містере Картер".


Нік моргнув. "А?"


«У спальню, будь ласка. Негайно!»


Нік підвівся і затягнув навколо себе халат. "Якщо ти так кажеш."


«Підніміть руки, будь ласка».


Він трохи втомився від Дикого Заходу. «Послухай, Тонако! Я співпрацюю. Я друг твого батька, і я допоможу, навіть якщо мені не подобається, як ми ведемо справи. Але давайте позбавимося всього цього безумства ... »


"Руки вгору! Тримай їх високо у повітрі! Маршируй до спальні».


Він пішов. Руки високо в повітрі. Тонака пішла за ним у кімнату, тримаючись на професійній відстані. Ззаду увійшли Като, Мато та Сато.


Він уявив собі ще один заголовок: "Картер зґвалтований дівчатками-скаутами..."


Тонака посунула пістолет до ліжка. «Будь ласка, лягайте на ліжко, містере Картер. Зніміть халат. Ви ляжте обличчям догори».


Нік дивився. Слова, які він сказав Хоуку тільки вчора, повернулися, і він повторив їх. "Ти мабуть жартуєш!"


Жодної посмішки на блідо-лимонно-коричневих обличчях.


розкосі очі уважно дивляться на нього і його велике тіло.


«Без жартів, містере Картер. На ліжко. Негайно!» Пістолет рухався у її маленькій руці. Її палець на спусковому гачку був білим довкола суглоба. Нік уперше за всі ці забави та ігри зрозумів, що вона пристрелить його, якщо він не зробить точно те, що йому сказали. Точно.


Він упустив халат. Като прошипіла. Мато похмуро посміхнувся. Сато хихикнула. Тонака сердито глянув на них, і вони повернулися до справи. Але в її власних темних очах було схвалення, коли вони ненадовго ковзали вгору і вниз його стрункими двісті фунтів. Вона кивнула головою. «Чудове тіло, містере Картер. Як сказав батько, так і буде. Він добре пам'ятає, як він навчив вас і як підготував вас. Можливо, іншим разом, але зараз це не важливо. На ліжку. Обличчя вгору. . "


Нік Картер був збентежений і збентежений. Він не був брехуном, особливо самому собі, і визнав це. Було щось неприродне, навіть трохи непристойне, щоб лежати повністю відкритими для проникливих очей чотирьох дівчаток-скаутів. Чотири пари епікантоїдних очей, які нічого не пропустили.


Єдине, за що він був вдячний – це була зовсім не сексуальна ситуація, і йому не загрожувала фізична реакція. Він здригнувся. Повільний підйом до вершини перед усіма цими очима. Це було неможливо. Сато захихотів би.


Нік пильно дивився на Тонаку. Вона тримала пістолет у нього на животі, тепер повністю оголеним, і її рот смикнувся у початковій усмішці. Вона успішно чинила опір.


«Я тільки шкодую, - сказав Нік Картер, - що я маю лише одну гідність для моєї країни».


Пригнічені веселощі Като. Тонака вп'явся в неї поглядом. Тиша. Тонака сердито подивилася на Ніка. "Ви, містере Картер, дурню!"


"Sans doute".


Під лівою сідницею він відчував твердий метал застібки-блискавки матраца. У ньому лежав «Люгер», цей мерзенний хотрод, урізаний 9-міліметровий пістолет убивства. Також на шпильці. Спраглий Хьюго. Вістря голки смерті. Нік зітхнув і забув про це. Він, мабуть, міг дістатись до них, і що? Що тоді? Вбити чотирьох маленьких дівчаток-скаутів із Японії? І чому він продовжував думати про них як про дівчат-скаутів? Уніформа була справжньою, але це все. Це були чотири маніяки з якоїсь токійської академії йо-йо. І він був посередині. Усміхайтеся та страждайте.


Тонака була. термінові замовлення. «Като – подивися на кухню. Сато в туалеті. Мато – а, от і все. Ці краватки будуть якраз».


Мато мав кілька найкращих і найдорожчих краваток Ніка, в тому числі і Сулка, який він носив тільки одного разу. Він сів на знак протесту. «Гей! Якщо потрібно використовувати краватки, використовуйте старі. Я просто ..."


Тонака швидко вдарив його пістолетом по лобі. Вона була швидкою. Входив і виходив, перш ніж він встиг схопити пістолет.


«Лягай», - різко сказала вона. – «Тихо. Більше жодних розмов. Ми маємо продовжити нашу роботу. Вже було надто багато дурниць – наш літак летить через годину».


Нік підвів голову. «Я згоден щодо дурниці. Я…»


Ще один удар по лобі. Він похмуро лежав, коли його прив'язували до стовпчиків ліжка. Вони дуже добре зав'язували вузли. Він міг би розірвати кайдани будь-якої миті, але знову ж таки з якою метою? Це було частиною всієї цієї шаленої угоди - він виявляв, що все більше і більше не хоче завдавати їм шкоди. І оскільки він уже був так глибоко в Гуфівіллі, у нього з'явилася справжня цікавість дізнатися, чим вони займаються.


Це була картина, яку він хотів забрати в могилу. Нік Картер зв'язав свої краватки, розпростертий на ліжку, оголена мати, відкрита темними поглядами чотирьох маленьких дівчат зі Сходу. У голові у нього промайнув уривок із улюбленої старовинної пісні: вони мені ніколи не повірять.


Він важко міг повірити в те, що побачив потім. Пір'я. Чотири довгі червоні пера вилізли звідкись з-під міні-спідниць.


Тонака і Като сиділи з одного боку ліжка, Мато і Сато - з іншого. «Якщо вони всі підійдуть досить близько, - подумав Нік, - я зможу порвати ці пута, розбити їхні безглузді головочки і…


Тонака впустила перо і відступила назад, намбу повернувшись на свій плоский живіт. Знову проявився професіоналізм. Вона коротко кивнула Сато. "Заткни йому рота".


«Тепер подивися сюди, – сказав Нік Картер. «Я… гулі… ммм… фуммм…» Чиста носова хустка і ще одна краватка зробили свою справу.


"Старт", - сказав Тонака. «Като, візьми його ноги. Мато, займися його пахвами. Сато – геніталії».


Тонака відступила ще на кілька кроків і приставила пістолет до Ніка. Вона дозволила собі посміхнутися. «Мені дуже шкода, містере Картере, що ми повинні зробити це – так. Я знаю, що це недостойно і безглуздо».


Нік енергійно кивнув. «Хммммммфж… гуууууууууууу…»


«Спробуйте витримати, містере Картер. Це не займе багато часу. Ми збираємось нагодувати вас наркотиками. Чи бачите, одна з властивостей цього наркотику полягає в тому, що він підтримує і розширює настрій людини, якій її дають. ми хочемо, щоб ви були щасливі, містере Картер. Ми хочемо, щоб ви сміялися всю дорогу до Японії! "


Він із самого початку знав, що в цьому божевілля є метод. Остаточна зміна сприйняття


Вони все одно вбили б його, якби він чинив опір. Цей хлопець Тонака був досить божевільним, щоб це зробити. І ось тепер точку опору було подолано. Це пір'я! Це було старе китайське катування, і він ніколи не усвідомлював, наскільки воно ефективне. Це була найсолодша агонія на світі.


Сато дуже ніжно водив пером по грудях. Нік здригнувся. Мато старанно працював над пахвами. Ооооооооо ...


Като використав довгий досвідчений удар по підошвах його ніг. Пальці на ногах Ніка почали згинатися і зводитися судомою. Він не міг, чорт забирай, більше цього виносити. Як би там не було, він досить довго підігравав цьому чокнутому квартету. В любую секунду ему просто придется - ахххоооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооооо ...


Її час був ідеальним. Він був відвернений рівно настільки, щоб вона змогла зайнятися справжньою справою. Голка. Довга сяюча голка. Нік це побачив, а потім не побачив. Тому що він був встромлений у відносно м'які тканини його правої сідниці.


Голка увійшла глибоко. Глибше. Тонака дивилася на нього, вставляючи поршень до упору. Вона посміхнулася. Нік вигнувся, сміявся, сміявся і сміявся.


Наркотик вразив його сильно, майже миттєво. Його кровотік підхопив його і попрямував до його мозкових і моторних центрів.


Тепер вони перестали його лоскотати. Тонака посміхнувся і ніжно поплескав його по обличчю. Вона забрала маленький пістолет.


«Ось, – сказала вона. "Як ти себе почуваєш зараз? Усі щасливі?"


Нік Картер посміхнувся. "Краще ніколи в житті". Він засміявся… «Ви знаєте щось – мені хочеться випити. Наприклад, випити багато. Що ви скажете, дівчатка?


Тонака заплескала в долоні. «Яка вона скромна та мила, – подумав Нік. Як мило. Він хотів зробити її щасливою. Він зробить усе, що вона захоче – все, що завгодно.


«Думаю, це буде чудова розвага», - сказав Тонака. "Чи не так, дівчатка?"


Като, Сато та Мато думали, що це буде чудово. Вони плескали в долоні і хихикали, і всі, кожен, наполягали на поцілунку Ніка. Потім вони відступили, хихикаючи, посміхаючись і розмовляючи. Тонака не цілував його.


Тобі краще одягтися, Нік. Швидше. Ти ж знаєш, нам треба їхати до Японії».


Нік сів, доки вони розв'язували його. Він посміявся. "Звісно. Я забув. Японія. Але ти впевнений, що справді хочеш поїхати, Тонако? Ми могли б добре повеселитися тут, у Вашингтоні».


Тонака підійшла до нього впритул. Вона нахилилася і поцілувала його, надовго притулившись губами до його губ. Вона погладила його по щоці. «Звичайно, я хочу поїхати до Японії, Нік, люба. Поспішай. Ми допоможемо тобі одягнутись і зібрати речі. Просто скажи нам де все».


Він почував себе королем, сидячи оголеним на ліжку і дивлячись, як вони снують довкола. Японія буде дуже веселою. Давно, надто довго в нього не було такої справжньої відпустки. Без жодної відповідальності. Безкоштовно як повітря. Він міг би навіть надіслати Хоуку листівку. А можливо і ні. До біса Хока.


Тонака копалась у ящику комода. "Де твій дипломатичний паспорт, Нік, любий?"


«У шафі, дорога, у підкладці капелюшної коробки Нокса. Давай поспішаємо! Японія чекає».


А потім йому знову захотілося цього напою. Хотів цього гірше, ніж будь-коли у своєму житті хотів випити. Він схопив пару білих боксерів у Сато, що кладе валізу, пройшов у вітальню і взяв пляшку віскі з переносного бару.


Розділ 4


Дуже рідко Хоук викликав Ніка для консультації щодо рішення на найвищому рівні. Кіллмайстру не платили за ухвалення рішень на найвищому рівні. Йому платили за їх виконання - що він зазвичай робив із хитрістю тигра та його люттю, коли це було необхідно. Хоук з повагою ставився до здібностей Ніка як до агента, а за необхідності і вбивці. Картер сьогодні був чи не найкращим у світі; головна людина в цьому гіркому, темному, кривавому та часто таємничому закутку, де виконувались рішення, де директиви нарешті перетворювалися на кулі та ножі, отрути та мотузки. І смерть.


Хоук мав дуже погану ніч. Він майже не спав, що дуже незвично для нього. О третій годині ночі він виявив, що ходить по своїй трохи похмурій вітальні в Джорджтауні і запитує, чи має він право залучати Ніка до цього рішення. Насправді це було не навантаження Ніка. То був Хок. Хоук був головою AX. Хоуку платили – недостатньо – за те, щоб він приймав рішення та нести тягар помилок. На його сутулих плечах сімдесят з лишком років лежав тягар, і він дійсно не мав права перекласти частину цього тягаря на іншу.


Чому б просто не вирішити, грати в гру Сесіла Обрі чи ні? За загальним визнанням, це була погана гра, але Хоук грав гірше. І виграш був незбагненним - власна людина у Кремлі. Хоук, з професійної точки зору, був жадібною людиною. Теж безжальний. З часом - хоча тепер він продовжував розмірковувати на відстані - він зрозумів, що як би там не було, він знайде кошти,


щоб поступово все більше і більше відволікти кремлівську людину від Обрі. Але все це було в майбутньому.


Чи мав він право залучити Ніка Картера, який ніколи у своєму житті не вбивав людину, за винятком своєї країни та у виконанні свого присяжного обов'язку? Тому що фактичне вбивство мав вчинити Нік Картер.


Це було складне моральне питання. Слизький. Він мав мільйон аспектів, і можна було раціоналізувати і придумати практично будь-яку відповідь, яку захочете.


Девід Хок не звик до складних моральних питань. Сорок років він вів смертельну боротьбу та придушив сотні ворогів себе та своєї країни. На думку Хоука, це одне й те саме. Його вороги та вороги його країни були одним і тим самим.


На перший погляд, це було досить просто. Він і весь західний світ будуть у більшій безпеці і краще спатимуть із мертвим Річардом Філстоном. Філстон був затятим зрадником, який завдав необмежених збитків. Із цим справді не було суперечок.


Отже, о третій ночі Хоук налив собі дуже слабкого напою і сперечався з цим.


Обрі йшов проти наказу. Він визнав це в офісі Хока, хоч і навів вагомі причини для того, щоб піти проти його наказів. Його начальство вимагало, щоб Філстон був заарештований і постав перед належним судом і, як передбачалося, стратою.


Сесіл Обрі, хоч дикі коні не відтягли б його від нього, боявся, що Філстон якимось чином розв'яже вузол ката. Обрі думав про свою мертву молоду дружину не менше, ніж про свій обов'язок. Його не хвилювало, що зрадника буде покарано у відкритому суді. Він тільки хотів смерті Річарда Філстона якомога коротшим, швидким і потворним способом. Щоб зробити це і отримати допомогу AX у помщенні, Обрі був готовий дати один із найцінніших активів своєї країни – несподіване джерело у Кремлі.


Хоук злегка пригубив свій напій і закинув свій вицвілий халат на шию, яка з кожним днем ставала дедалі тоншою. Він глянув на старовинний годинник на каміні. Майже чотири. Він пообіцяв собі ухвалити рішення ще до того, як приїхав того дня до офісу. Обіцяв і Сесіл Обрі.


Обрі мав рацію в одному, - визнав Хоук, крокуючи. AX, майже будь-яка служба янкі, впоралася з цим краще, ніж британці. Філстон знав би кожен крок і пастку, які MI6 коли-небудь використовувала чи мріяла використати. AX може мати шанс. Звісно, якщо він використав Ніка Картера. Якщо Нік не міг цього зробити, то не могло бути.


Чи міг він використовувати Ніка у приватній вендетті для іншої людини? Проблема не намагалася зникнути чи вирішитись сама собою. Вона все ще була там, коли Хоук нарешті знову знайшов подушку. Випивка трохи допомогла, і він заснув неспокійним сном при першому погляді птахів у форзиції за вікном.


Сесіл Обрі та людина з MIS, Теренс, мали знову з'явитися у вівторок в офісі Хока в одинадцятій - Хок був в офісі о чверть на дев'яту. Делі Стоукс ще не було. Хоук повісив свій легкий плащ - на вулиці починав мряжити дощ - і пішов прямо до телефону, і зателефонував Ніка в квартиру Мейфлауер.


Хоук ухвалив рішення, коли їхав до офісу з Джорджтауна. Він знав, що трохи потурає і трохи перекладає тягар, але тепер він міг це робити з досить чистою совістю. Розкажіть Ніку всі факти у присутності англійців і дозвольте Ніку ухвалити власне рішення. Це було найкраще, що міг зробити Хоук, враховуючи його жадібність та спокусу. Він був би чесний. Він присягнув у цьому собі. Якщо Нік відмовиться від місії, це буде кінцем. Нехай Сесіл Обрі шукає ката десь ще.


Нік не відповів. Хоук вилаявся і повісив слухавку. Він зняв свою першу за ранок сигару і засунув її до рота. Він знову спробував дістатися квартири Ніка, дозволяючи дзвінку продовжуватися. Нема відповіді.


Хоук знову поклав слухавку і витріщився на неї. "Знову трахкає", - подумав він. Застряг. У сіні з гарною лялькою, і він докладе, коли стане страшенно гарним і готовим. Хоук насупився, потім мало не посміхнувся. Не можна звинувачувати хлопчика за те, що він пожинав бутони троянд, поки міг. Бог знав, що це тривало недовго. Мало довго. Пройшло багато часу з того часу, як він міг пожинати бутони троянд. Ах, золоті дівчата та хлопці повинні розсипатися на порох...


До біса це! Коли Нік не відповів із третьої спроби, Хоук вийшов подивитися бортовий журнал на столі Делії. Черговий ночами мав тримати його в курсі. Хоук провів пальцем за списком акуратно написаних записів. Картер, як і всі вищі топ-менеджери, був на зв'язку двадцять чотири години на добу і мав дзвонити та перевіряти кожні дванадцять годин. І залишити адресу або номер телефону, за яким із ними можна буде зв'язатися.


Палець Хоука зупинився на вході: N3 – 2204 год. - 914-528-6177. Це був префікс Меріленда. Хоук подряпав номер на аркуші паперу і повернувся до свого кабінету. Він набрав номер.


Після довгої серії дзвінків жінка сказала: Алло? Вона звучала як сон та похмілля.


Хоук врізався прямо в нього. Витягнемо Ромео з мішка.


«Дозвольте мені поговорити з містером Картером, будь ласка».


Довга пауза. Потім холодно: З ким ти хотів поговорити?


Хоук люто закусив сигару. Картер. Нік Картер! Це дуже важливо. Терміново. Він там?"


Більше тиші. Потім він почув її позіхання. Її голос був ще холодний, коли вона сказала: «Мені дуже шкода. Містер Картер поїхав якийсь час тому. Я дійсно не знаю, коли. Але як, чорт забирай, ти отримав цей номер? Я…»


«Вибачте, леді». Хоук знову повісив слухавку. Чорт! Він сів, поставив ноги на стіл і витріщився на жовчно-червоні стіни. Годинник Western Union цокав на захист Ніка Картера. Він не спізнився на дзвінок. Залишилося ще близько сорока з лишком хвилин. Хоук вилаявся собі під ніс і не міг зрозуміти свого занепокоєння.


За кілька хвилин увійшла Делія Стоукс. Яструб, маскуючи свою занепокоєння - для чого він не міг привести вагомих причин - змусив її дзвонити в Мейфлауер кожні десять хвилин. Він перейшов на іншу лінію та почав обережно наводити довідки. Нік Картер, як добре знав Хок, був свінгером, і коло його знайомих було довгим і католицьким. Він може бути в турецькій лазні з сенатором, снідати з дружиною та/або дочкою якогось дипломатичного представника - або він може бути в Гоут-Хіллі.


Час пройшов безрезультатно. Хоук продовжував поглядати на настінний годинник. Він обіцяв Обрі сьогодні рішення, чорт забирай, хлопче! Тепер він офіційно запізнювався на дзвінок. Не те щоб Хоуку було начхати на подібну дрібницю - але він хотів залагодити цей роман, так чи інакше, і він не міг зробити це без Ніка. Він, як ніколи, був сповнений рішучості, щоб за Ніком було останнє слово у вбивстві чи не вбивстві Річарда Філстона.


О десятій годині одинадцятій до нього до кабінету увійшла Делія Стоукс із спантеличеним виразом обличчя. Хоук якраз викинув наполовину пережовану сигару. Він побачив її вираз і сказав: Що?


Делія знизала плечима. «Я не знаю, що саме, сер. Але я цьому не вірю – і ви не повірите».


Хоук насупився. "Випробуй мене."


Делія прочистила горло. "Нарешті я дістався капітана дзвону на "Мейфлауер". Мені було важко його знайти, а потім він не захотів розмовляти - йому подобається Нік і, я вважаю, він намагався його захистити - але я нарешті дещо потягнув Нік пішов з готелю сьогодні вранці трохи пізніше дев'ятої. Він був п'яний. Сильно п'яний. І – це та частина, в яку ви не повірите – він був із чотирма дівчатами-скаутами”.


Сигара опустилася. Хоук дивився на неї. "Він був із ким?"


«Я сказав вам – він був із чотирма дівчатами-скаутами. Японські дівчата-скаути. Він був такий п'яний, що скаутам, японським дівчатам-скаутам, довелося допомогти йому пройти через хол».


Хоук тільки моргнув. Три рази. Потім він сказав: Хто у нас є на місці?


Є Том Еймс. І…»


«Підійде Еймс. Надішліть його на «Мейфлауер» прямо зараз. Підтвердіть або спростуйте розповідь капітана. Замовчіть це, Деліє, і почніть звичайну процедуру пошуку оперативників, що зникли безвісти. От і все. О, коли Сесіл Обрі і З'явився Теренс, дозволь їм увійти. "


"Так сер." Вона вийшла і зачинила двері. Делія знала, коли залишити Девіда Хока віч-на-віч із його гіркими думками.


Том Еймс був гарною людиною. Обережно, ретельно, нічого не втрачаючи. Була година, коли він доповів Хоуку. Тим часом Хоук знову зупинив Обрі - і тримав дроти гарячими. Поки нічого.


Еймс сидів у тому ж твердому кріслі, на якому вчора вранці сидів Нік Картер. Еймс був досить сумною людиною з обличчям, що нагадувало Хоуку самотню шукачу.


«Це правда щодо дівчаток-скаутів, сер. Їх було четверо. Дівчата-скаути з Японії. Вони продавали печиво у готелі. Зазвичай це заборонено, але помічник менеджера пропустив їх. Хороші сусідські відносини і таке інше. це. І вони продали печиво. Я..."


Хоук ледве стримався. «Відмовтеся від печива, Еймсе. Дотримуйтесь Картеру. Він пішов із цими дівчатками-скаутами? Його бачили тим, хто йде з ними через вестибюль? Він був п'яний?


Еймс проковтнув. «Так, сер. Його виразно помітили, сер. Він тричі падав, проходячи через вестибюль. Йому мали допомогти, е-е, дівчата-скаути. Містер Картер співав, танцював, сер, і кричав. небагато. Також схоже, що у нього було багато печива, вибачте, сер, але я так зрозумів - у нього було багато печива, і він намагався продати їх у холі”.


Хоук заплющив очі. Ця професія з кожним днем ставала все божевільною. "Продовжувати."


«От і все, сер. Ось що сталося. Добре підтверджено. Я отримав свідчення від капітана, помічника менеджера, двох покоївок і містера і місіс Мередіт Хант, які щойно реєструвалися з Індіанаполіса. Я…»


Хоук підняв трохи тремтячу руку. - І це теж пропустіть. Куди поділися Картер та його… його оточення після цього? Гадаю, вони не злетіли на повітряній кулі чи щось таке?


Еймс сунув пачку показань назад у внутрішню кишеню.


«Ні, сер. Вони взяли таксі».


Хоук розплющив очі і дивився вичікувально. "Добре?"


«Нічого, сер. Звичайна рутина нічого не дала. Менеджер ведя спостерігав, як дівчата-скаути допомагали містеру Картеру сісти в таксі, але він не помітив нічого особливого у водії і не подумав отримати номер машини. Я розмовляв з іншими водіями, звичайно. Не пощастило. На той час там було тільки одне інше таксі, і водій дрімав. Однак він це помітив, тому що містер Картер був так багато галасу і, ну, було трохи незвичайно бачити дівчат-скаутів у п'яному вигляді”.


Хоук зітхнув. "Трохи, так. Отже?"


«Це було дивне таксі, сер. Цей чоловік сказав, що ніколи раніше не бачив його в ряду. Він погано роздивився водія».


"Як добре," сказав Хоук. «Мабуть, це була Японська Пісочна Людина».


"Сер?"


Хоук махнув рукою. «Нічого. Добре, Еймсе. На цьому поки що все. Готуйтеся до нових замовлень».


Еймс пішов. Хоук сидів і дивився на темно-сині стіни. На перший погляд Нік Картер нині робить свій внесок у злочинність неповнолітніх. Четверо неповнолітніх. Дівчатка-скаути!


Хоук потягнувся до телефону, маючи намір випустити спеціальний AX APB, потім відсмикнув руку. Ні. Нехай він трохи повариться. Подивися, що сталося.


В одному він був певен. Це було прямо протилежне до того, як це виглядало. Ці дівчата-скаути якимось чином сприяли вчинкам Ніка Картера.


Розділ 5


Маленький чоловічок з молотком був нещадний. Він був гномом, у брудній коричневій мантії та розмахував молотком. Гонг був удвічі більший за маленького чоловічка, але у маленької людини були великі м'язи, і він мав на увазі справу. Він знову і знову вдарив молотком по міді, що звучить - боінгг - боінгг - боінгг - боінггг…


Смішні речі. Гонг змінював форму. Вона починала бути схожим на голову Ніка Картера.


BOINGGGGGG - BOINGGGGGGG


Нік розплющив очі і якнайшвидше заплющив їх. Знову задзвонив гонг. Він розплющив очі, і гонг зупинився. Він лежав на підлозі на футоні, накинувши ковдру. Біля його голови стояв білий емальований горщик. Передбачення з чийогось боку. Нік підняв голову над горщиком, і йому стало погано. Дуже хворий. Довгий час. Коли його вирвало, він ліг на подушку підлоги і спробував сфокусувати стелю. Це була звичайна стеля. Поступово він перестав кружляти і заспокоївся. Він почав чути музику. Шалена, далека музика, що тупить гоу-гоу. Це було, подумав він, коли його голова прояснилася, не так у звуку, як у вібрації.


Двері відчинилися, і ввійшла Тонака. Жодної форми дівчаток-скаутів. На ній був коричневий замшевий піджак поверх білої шовкової блузки - очевидно, без бюстгальтера під нею - і вузькі чорні штани, котрі облягали її стрункі ноги. Вона була злегка нафарбована, помада і трохи рум'ян, а її блискуче чорне волосся було покладено на маківці з удаваною недбалістю. Нік визнав, що вона була справжньою стравою.


Тонака тихо йому посміхнувся. «Добрий вечір, Нік. Як ти себе почуваєш?"


Він ніжно торкнувся своєї голови пальцями. Він не впав.


"Я просто міг би так жити", - сказав він. "Ні дякую".


Вона сміялася. «Мені дуже шкода, Нік. Я правда. Але це здавалося єдиним способом виконати бажання мого батька. Препарат, який ми тобі дали, - він не тільки робить людину надзвичайно слухняною. Він також викликає у нього величезну спрагу, бажання». на алкоголь. Ти справді був зовсім п'яний ще до того, як ми посадили тебе в літак”.


Він дивився на неї. Тепер усе було ясно. Він обережно потер шию ззаду. "Я знаю, що це дурне питання - але де я?"


Її посмішка зникла. "У Токіо, звичайно".


"Звісно. Де ще. Де жахливий секс утрьох - Мато, Като та Сато?


“У них є своя робота. Вони роблять це. Я сумніваюся, що ви їх побачите знову».


"Думаю, я витримаю це", - пробурмотів він.


Тонака опустився на футон поруч із ним. Вона провела рукою по його лобі і погладила по волоссю. Її рука була прохолодною, як струмок Фудзі. Її м'який рот торкнувся його, потім вона усунулася.


"Зараз для нас немає часу, але я скажу це. Я обіцяю. Якщо ви допоможете моєму батькові, як я знаю, ви це зробите, і якщо ми обоє переживемо це, я зроблю все, щоб компенсувати вам те, що я зробила. -небудь! Це зрозуміло, Нік?


Він почував себе набагато краще. Він стримав порив притиснути її струнка до себе. Він кивнув головою. «Зрозуміло, Тонако. Я триматиму тебе за цю обіцянку. А тепер – де твій батько?»


Вона підвелася і відійшла від нього. Він живе в районі Санья. Ви це знаєте?


Він кивнув головою. Один з найгірших районів нетрів у Токіо. Та він не зрозумів. Що робив старий Кунідзо Мату у такому місці?


Тонака вгадала його думку. Вона прикурювала цигарку. Вона недбало закинула сірник на татамі.


«Я сказав вам, що мій батько вмирає. У нього рак. Він повернувся, щоб померти зі своїм народом, Цією. Ви знали, що це Буракуміни?


Він похитав головою. "Я поняття не мав. Це має значення?"


Він вважав її гарною. Красуня зникла, коли вона насупилась. «Він думав, що це має значення. Він давно покинув свій народ і перестав бути прихильником Ця.


оскільки він старий і вмирає, він хоче загладити свою провину». Вона люто знизала плечима. «Можливо, ще не надто пізно - це певно час для цього. Але він вам це все пояснить. Тоді подивимося - тепер я думаю, тобі краще прийняти ванну і привести себе до ладу. Це допоможе твоїй хворобі. У нас мало часу. Кілька годин до ранку”.


Нік підвівся. Його взуття не було, але в іншому він був повністю одягнений. Костюм Севіл-Роу вже ніколи не буде колишнім. Він справді почував себе брудним і заріс щетиною. Він знав, як має виглядати його мова, і не хотів дивитися собі у вічі. У роті відчувався виразний присмак перегару.


"Ванна може просто врятувати моє життя", - визнав він.


Вона вказала на його м'ятий костюм. «Тобі все одно доведеться переодягтися. Від цього доведеться позбутися. Все влаштовано. У нас є для тебе інший одяг. Папір. Абсолютно нове прикриття. Моя організація, звісно, розібралася із цим».


«Батько, здається, був дуже зайнятий. А хто такі «ми»? "


Вона кинула йому японську фразу, яку не зрозумів. Її довгі темні очі звузилися. «Це означає войовничі жінки з Ета. Це те, що ми – дружини, дочки, матері. Наші чоловіки не будуть битися, або їх дуже мало, тому жінки мають. Але він вам все про це розповість. Я пошлю дівчину щодо твоєї ванни”.


«Почекай хвилинку, Тонако». Він знову чув музику. Музика та вібрації дуже слабкі.


"Де ми? Де в Токіо?


Вона кинула попіл на татамі. «На Гіндзе. Скоріше, під нею. Це одне з небагатьох наших безпечних укриттів. Ми знаходимося в підвальному приміщенні під кабарем Electric Palace. Це музика, яку ви чуєте. Вже майже опівночі. Тепер я дійсно маю йти, Нік. Все що ти хочеш ... "


«Цигарки, пляшка гарного пива і знати, де ти взяла свою англійську. Я давно не чув «prease»».


Вона не могла стримати посмішки. Це знову зробило її вродливою. «Редкліфф. Клас 63 роки. Батько не хотів, щоб його дочка стала цією, розумієте. Тільки я наполягла. Але він вам і про це розповість. Я надішлю речі. І басу. дівчинку. До швидкої зустрічі, Нік”.


Вона зачинила за собою двері. Нік, який нічим не відрізнявся від інших, сів навпочіпки за східною модою і почав обмірковувати це. У Вашингтоні, звичайно, було б дуже довелося платити. Хоук готуватиме камеру тортур. Він вирішив розіграти карти, як вони випали принаймні на якийсь час. Він не міг зв'язатися з Хоуком відразу, не сказати старому, що його мандрівний хлопчик забрав у Токіо. Ні. Нехай бос матиме апоплексичний удар. Яструб був міцним, жилистим старим птахом, і це його б не вбило.


Тим часом Нік побачить Кунізо Мату і дізнається, у чому річ. Виплатить свій борг старому, залагодить все це пекельне свавілля. Тоді буде достатньо часу, щоб зателефонувати до Хоука і спробувати пояснити.


У двері постукали.


"Охари насаї". На щастя, поки він перебував у Шанхаї, він говорив цією мовою.


Вона була середнього віку з рівним безтурботним обличчям. На ній були гети із соломи та домашня сукня в клітку. Вона несла тацю з пляшкою віскі та пачкою цигарок. На руці вона несла величезний пухнастий рушник. Вона обдарувала Нік алюмінієвою зубастою посмішкою.


«Конбанва, Картер-сан. Ось тобі дещо. Басу готовий. Ви йдете хубба-хубба?


Нік усміхнувся їй. Не хубба-хубба. Спочатку випий. Спочатку покури. Тоді, можливо, я не помру і зможу насолодитись басу. Про намаева?»


Виблискували алюмінієві зуби. "Я Сьюзі".


Він узяв з підносу пляшку віскі і скривився. Старий білий кит! Про те, що очікується від місця під назвою Електричний палац.


«Сюзі, га? . Ти принесеш склянку?


"Немає трави".


. Він відкрутив кришку пляшки. Річ погано пахла. Але йому потрібен був один ковток, всього один, щоб витягнути його і приступити до цієї - хоч би якої місії. Він простяг пляшку і вклонився Сюзі. «Ваше здоров'я, красуня. Гокенко у пошуках симасу!» - І мій теж, - промимрив він собі під ніс. Він раптово усвідомив, що веселощі та ігри добігли кінця. Відтепер гра залишатиметься назавжди, а всі кульки залишиться у переможця.


Сьюзі хихикнула, потім спохмурніла. «Бассу готовий. Гаряче. Приходь швидко чи будь холодним». І вона багатозначно ляснула великим рушником у повітрі.


Було марно пояснювати Сюзі, що може витерти собі спину. Сюзі була босом. Вона заштовхала його в резервуар, що димився, і взялася за справу, давши йому басу по-своєму, а не по його. Вона нічого не проґавила.


Тонака чекала, коли він повернувся до маленької кімнати. На килимку біля ліжка лежала купа одягу. Нік з огидою подивився на одяг. "Ким я маю бути? Волоцюга?"


«У певному сенсі так». Вона простягла йому пошарпаний гаманець. Він містив товсту пачку нових ієн і величезну кількість карток, більшість з яких були пошарпані. Нік поспішно пробігся ними.


"Вас звуть Піт Фремонт", - пояснила Тонака. "Я вважаю, що ви в якомусь сенсі нероба. Ви позаштатний газетяра і письменник, і алкоголік.


Ви жили на східному пляжі багато років. Час від часу ви продаєте розповідь чи статтю у Штатах, і коли приходить чек, ви впадаєте у запій. Ось де зараз справжній Піт Фремонт – у запої. Так що вам нема про що турбуватися. Не буде вас двох бігати Японією. Тепер тобі краще одягнутися. "


Вона простягла йому пару шортів і блакитну сорочку, дешеву та нову, все ще в целофанових пакетах. «Я попросив одну із дівчат купити їх. Речі Піта досить брудні. Він не дуже добре дбає про себе».


Нік скинув короткий халат, який дала йому Сюзі, і вдягнув шорти. Тонака пристрасно спостерігала. Він пригадав, що вона все це бачила раніше. Жодних секретів від цієї дитини.


«Отже, справді є Піт Фремонт, га? І ви гарантуєте, що він не поширюватиметься, поки я працюватиму? Це нормально, але й інший аспект. Кожен у Токіо має знати такого персонажа».


Вона прикурювала цигарку. «Уберегти його від очей не важко. Він мертвий п'яний. Він залишатиметься таким кілька днів, доки має гроші. Він все одно нікуди не може піти – це його єдиний одяг».


Нік зупинився, витягаючи шпильки з нової сорочки. «Ви маєте на увазі, що вкрали у хлопця одяг? Його єдиний одяг?»


Тонака знизала плечима. "Чому б і ні? Вони нам потрібні. Він це не робить. Піт - милий хлопець, він знає про нас, про дівчат Ця, і він допомагає нам час від часу. Але він безнадійно п'є. Йому не потрібен ніякий одяг. У нього є його пляшка та його дівчина, і це все, що він дбає. Поспішайте, Нік. Я хочу вам дещо показати».


"Так, мем сахіб".


Він обережно підняв костюм. Колись це був гарний костюм. Його зробили в Гонконгу – Нік знав кравця – дуже давно. Він увійшов до цього, помітивши дуже характерний запах поту та віку. Він чудово підійшов. «Твій друг Піт – великий чоловік».


"Тепер інше".


Нік одягнув туфлі з потрісканими підборами і потертостями. Краватка була обірвана і в плямах. Плащ, який вона передала йому, у льодовиковий період належав Abercrombie та Fitch. Він був брудний, без ременя.


«Цей хлопець, – промимрив Нік, одягаючи плащ, – справжній алкаш. Боже, як він переносить свій запах?


Тонака не посміхнулася. "Я знаю. Бідний Піт. Але коли тебе звільнили UP, AP, Hong Kong Times та Singapore Times, а також Асахі, Йоміурі та Осака, я думаю, тобі вже байдуже. Тут. капелюх."


Нік дивився на це з трепетом. То був шедевр. Це було нове, коли світ був молодий. Брудна, пом'ята, рвана, в плямах поту і безформна, вона все ще красувалася пошарпаною червоною пір'їною в заляпаній сіллю смузі. Останній жест непокори, останній виклик долі.


"Я хотів би зустрітися з цим Пітом Фремонтом, коли все закінчиться", - сказав він дівчині. «Він має бути ходячим прикладом закону виживання». Щось Нік непогано розбирався у собі.


"Можливо", - коротко погодилася вона. «Встаньте там і дозвольте мені глянути на вас. Хммммм – на відстані ви зійдетесь за Піта. Не близько, тому що ви на нього не схожі. Це не дуже важливе. Його документи важливі, як ваше прикриття і сумніваюся, що ти зустрінеш когось, хто добре знає Піта. Батько каже, що не впізнають. Пам'ятай, це його план. Я лише виконую свої інструкції.


Нік примружився, дивлячись на неї. "Тобі не дуже подобається твій старий, чи не так?"


Її обличчя стало твердим, як маска кабуки. «Я шаную свого батька. Мені не треба його кохати. Приходьте зараз. Є щось, що ви повинні побачити. Я зберіг це до останнього, тому що ... тому що я хочу, щоб ви залишили це місце у належному настрої. І далі твоя охорона”.


«Я знаю», - сказав Нік, слідуючи за нею до дверей. "Ти чудовий маленький психолог".


Вона провела його коридором до прольоту вузьких сходів. Десь над його головою досі долинала музика. Імітація Бітлз. Клайд-сан і його чотири шовкові хробака. Нік Картер мовчки несхвально похитав головою, ідучи за Тонакою вниз сходами. Модна музика залишила його байдужим. Він у жодному разі не був старим джентльменом, але й не таким молодим. Ніхто не був таким молодим!


Вони спускалися та падали. Стало холодніше, і він почув цівку води. Тонака тепер використала невеликий ліхтарик.


«Скільки підвалів біля цього місця?»


«Багато хто. Ця частина Токіо дуже стара. Ми просто під тим, що раніше було старою срібною ливарною. Джин. Вони використовували ці підземелля для зберігання злитків та монет».


Вони досягли дна, потім пройшли поперечним коридором у темну кабіну. Дівчина клацнула вимикачем, і тьмяна жовта лампочка висвітлила стелю. Вона вказала на тіло на звичайному столі у центрі кімнати.


«Батько хотів, щоб ви це побачили. По перше. Перед тим, як здійснити безповоротне зобов'язання». Вона простягла йому ліхтарик. «От. Подивись уважно. Це те, що станеться з нами, якщо ми програємо».


Нік взяв ліхтарик. "Я думав, що я був відданий".


"Не зовсім. Батько каже, що ні. Якщо на цьому етапі ви захочете відступити, ми повинні відправити вас наступним літаком назад до Штатів».


Картер насупився, потім кисло посміхнувся.


Старий Кунізо знав, що збирався робити. Він знав, що Картер міг бути чим завгодно, але курча не було одним із них.


Він спрямував промінь ліхтарика на тіло й уважно оглянув його. Він був досить знайомий з трупами і смертю, щоб одразу зрозуміти, що ця людина померла в болісній агонії.


Тіло належало японцю середніх років. Очі були закриті. Нік оглянув безліч дрібних ран, що покрили чоловіка від шиї до щиколоток. Їх має бути тисяча! Маленькі, кров'янисті, сяючі роти у плоті. Жодного досить глибокого, щоб убити себе. Жодного у життєво важливому місці. Але складіть їх усі разом, і людина повільно стікатиме кров'ю до смерті. На це піде годинник. І буде жах, шок...


Тонака стояла далеко в тіні крихітної жовтої лампочки. До нього долинув подих її сигарети, різкий і різкий у холодному смертоносному запаху кімнати.


Вона сказала: Бачиш тату?


Він дивився на це. Це його спантеличило. Маленька синя фігурка Будди – з устромленими в неї ножами. Він був на лівій руці, всередині, вище ліктя.


"Я це бачу", - сказав Нік. "Що це означає?"


«Товариство Кривавого Будди. Його звали Саданага. Він був ця, Буракумін. Як я – і мій батько. Як і мільйони нас. Але китайці, Чікоми, змусили його приєднатися до Товариства та працювати на них. Але Саданага був хоробрим чоловіком - він повстав і теж працював на нас. Він повідомив про Чіком».


Тонака відкинула недопалок, що світився. «Вони довідалися. Ви бачите результат. І саме з цим, містере Картер, ви зіткнетеся, якщо допоможете нам. І це лише частина».


Нік відступив і знову провів ліхтариком по тілу. На нього зяяли німі маленькі рани. Він вимкнув світло і знову повернувся до дівчини. "Схоже, смерть від тисячі порізів - але я думав, що це сталося з Ронінами".


«Китайці повернули його. В оновленому, у сучасній формі. Ви побачите. У мого батька є модель машини, яку вони використовують, щоб карати будь-кого, хто кидає виклик. Ходімо. Тут холодно".


Вони повернулися до маленької кімнати, де прокинувся Нік. Музика все ще звучала, бриніла і вібрувала. Він якось втратив свій наручний годинник.


То було, сказав йому Тонака, чверть на другу.


«Я не хочу спати, – сказав він. «З таким самим успіхом я міг би піти прямо зараз і піти до свого батька. Подзвони і скажи йому, що я вже в дорозі».


«У нього немає телефону. Це нерозумно. Але я надішлю йому повідомлення вчасно. Можливо, ви маєте рацію - в такі години легше пересуватися Токіо. Але зачекайте - якщо ви збираєтесь зараз, я маю дати Ти це. Я знаю, що це не те, до чого ти звик, – згадує мій батько, – але це все, що маємо. Зброю важко дістати для нас, Ця».


Вона підійшла до невеликої шафки в кутку кімнати і стала перед ним на коліна. Штани облягали гладку лінію стегон та сідниць, обмежуючи тугу плоть.


Вона повернулася з важким пістолетом, який блищав чорним маслянистим блиском. Вона передала йому його разом із двома запасними обоймами. «Він дуже тяжкий. Я не могла використати його сама. Він був захований з часів окупації. Думаю, він у хорошому стані. Гадаю, якийсь ЯНКИ обміняв його на цигарки та пиво чи дівчину».


То був старий кольт .45, 1911 року. Нік давно не стріляв з нього, але він був знайомий з ним. Зброя була свідомо неточною на відстані понад п'ятдесят ярдів, але в межах цього діапазону вона могла зупинити бика. Фактично, він був розроблений, щоб зупинити безчинства на Філіппінах.


Він відпустив повну обойму та перевірив запобіжні пристрої, потім перекинув патрони на подушку ліжка. Вони лежали товсті, тупі та смертоносні, мідь переливалася на світлі. Нік перевірив пружини магазину у всіх затискачах. Вони підійдуть. Так само, як і старий 45-й калібр - звичайно, це була не Вільгельміна, але й іншого пістолета не було. І він міг би покінчити зі стилетом «Хьюго», який притискався до його правої руки в замшевих пружинних піхвах, але цього не було. Йому довелося використати підручні засоби. Він засунув кольт за пояс і застебнув поверх нього плащ. Він здувся, але не надто сильно.


Тонака уважно спостерігала за ним. Він відчув її схвалення у її темних очах. Насправді дівчина була налаштована оптимістичніше. Вона знала фахівця, коли бачила його.


Вона простягла йому невеликий шкіряний брелок для ключів. «На стоянці за універмагом San-ai стоїть Datsun. Ви його знаєте?"


"Я знаю це." Це була трубчаста будівля неподалік Гіндзі, схожа на масивну ракету на своєму майданчику.


"Добре. Ось номер ліцензії». Вона простягла йому аркуш паперу. «За машиною можна стежити. Я так не думаю, але, можливо. Тобі просто потрібно скористатися цим шансом. Ти знаєш, як вибратися в район Санья?


"Думаю так. Їдьте автострадою до Шава Дорі, потім з'їжджайте і пройдіть до бейсбольного стадіону. Зрізайте прямо на Мейдзі Дорі, і це повинно привести мене кудись до мосту Намідабаші. Правильно?»


Вона підійшла до нього ближче. "Абсолютно вірно.


Ти добре знаєш Токіо”.


«Не так добре, як слід, але я можу розібрати. Це як Нью-Йорк - вони все зносять і будують наново».


Тонака був тепер ближче, майже торкаючись його. Її посмішка була сумною. «Не в районі Санья – це все ще нетрі. Вам, мабуть, доведеться залишити машину біля мосту та зайти всередину. Вулиць не так багато».


"Я знаю." Він бачив нетрі по всьому світу. Бачив їх і нюхав - гній, гидота і людське сміття. Собаки, які їли власні екскременти. Немовлята, у яких ніколи не буде шансу, і люди похилого віку, які чекають смерті без гідності. Кунідзо Мату, який був Ця, Буракумін, повинен дуже сильно ставитися до свого народу, щоб повернутися в таке місце, як Санья, щоб померти.


Вона була у його руках. Вона притулилася своїм струнким тілом до його великого твердого тіла. Він був здивований, побачивши сльози, блискучі в довгих мигдалеподібних очах.


"Тоді йди", - сказала вона йому. "Бог з тобою. Я зробив усе, що міг, у всіх деталях корився моєму благородному батькові. Ви передасте йому мою пошану?»


Нік ніжно обіймав її. Вона тремтіла, і від її волосся відчувався легкий запах сандалового дерева.


"Тільки ваша повага? Не ваше кохання?"


Вона не дивилася на нього. Вона похитала головою. Ні. Так само, як я говорю. Але не думай про це – це між моїм батьком та мною. Ти і я – ми різні». Вона трохи відсунулась від нього. «У мене є обіцянка, Нік. Я сподіваюся, що ти змусиш мене це зробити».


"Я зроблю."


Він поцілував її. Її рот був ароматним, м'яким, вологим і м'яким, як бутон троянди. Як він і підозрював, на ній не було бюстгальтера, і він відчув, як її груди притискаються до себе. На мить вони злилися плечем до коліна, і його тремтіння посилилося, а дихання стало грубим. Потім вона відштовхнула його. «Ні! Не можна. Ось і все – проходьте, я покажу вам, як покинути це місце. Не робіть запам'ятовувати це - ви не повернетеся сюди».


Коли вони виходили з кімнати, його осяяло. "Як щодо цього тіла?"


«Це наша турбота. Це не перше, чого ми позбавляємося - коли настане час, ми кинемо його в гавань».


Через п'ять хвилин Нік Картер відчув легкий дотик квітневого дощу до обличчя. Насправді навряд чи більше, ніж туман, і після тісноти підвалу він був прохолодним і заспокійливим. У повітрі відчувався натяк на холодок, і він застебнув старий плащ на шиї.


Тонака привела його в провулок. Темне каламутне небо над головою відбивало відблиски неонових вогнів Гіндзи о пів на квартал. Було пізно, але вулиця все ще розгойдувалася. На ходу Нік відчув два запахи, які він асоціював з Токіо - гарячу локшину та свіжозлитий бетон. Праворуч від нього був покинутий плоский простір, на якому викопували новий підвал. Бетонний запах був сильнішим. Журавлі в ямі були схожі на сплячих лелек під дощем.


Він вийшов на провулок і повернув назад до Гіндзе. Він вийшов за квартал від театру «Нічигеки». Він зупинився в кутку і закурив сигарету, глибоко затягнувшись, дозволяючи своїм очам блукати й помічати шалену сцену. Близько третьої години ранку Гіндза трохи охолола, але ще не завмерла. Транспортний потік порідшав, але скупчився. люди, як і раніше, текли вгору і вниз цією фантастичною вулицею. Продавці локшини, як і раніше, трубили. З тисяч барів лилася нахабна музика. Десь тихо задзвенів самісен. Мимо пролетів запізнілий трамвай. Над усім цим, ніби небо сочилося різнобарвними струмками, омивало яскравий прибій неону. Токіо. Нахабний, бешкетний, ублюдок Заходу. Породжений зґвалтуванням гідної дівчини Сходу.


Мимо пройшов рикша, кулі втомлено біг з опущеною головою. Моряк-янкі та мила японка були в міцних обіймах. Нік усміхнувся. Ви більше не бачили такого. Рікші. Вони були такими ж старомодними, як сабо чи кимона та обидва. Молода Японія була модною – і хіпі було багато.


Високо праворуч, прямо під хмарами, блимав попереджувальний світловий сигнал на Токійській вежі в парку Сіба. На протилежному боці вулиці яскраве неонове світло філії Chase Manhattan сказав йому японською та англійською мовами, що у нього є друг. Посмішка Ніка була трохи кислою. Він сумнівався, що С-М дуже допоможе у його нинішній ситуації. Він запалив нову сигарету і пішов. Його периферійний зір був чудовим, і він побачив двох акуратних маленьких поліцейських, у синій формі та у білих рукавичках, що підходять ліворуч від нього. Вони йшли повільно, розмахуючи кийками і розмовляючи один з одним, досить недбало і нешкідливо, але ризикувати було безглуздо.


Нік відійшов на кілька кварталів, не відриваючись від свого сліду. Нічого. Він раптово відчув себе дуже голодним і зупинився біля яскраво освітленого бару темпури і з'їв величезну страву з овочів та креветок, обсмажених у клярі. Він залишив ієни на кам'яній поперечині і вийшов. Ніхто не звертав на нього жодної уваги.


Він вийшов із Гіндзи, пішов провулком і зайшов на стоянку Сан-ай з тилу. Натрієві лампи кидали синьо-зелений серпанок на дюжину автомобілів.


Ось. Чорний Дацун був там, де сказав Тонака. Він перевірив права, скрутив папір, щоб знайти ще одну цигарку, потім сів і виїхав зі стоянки. Ні вогнів, ні тіні машини, що йде за ним. Поки що він, здавалося, був гаразд.


Коли він сів, важкий встромився йому в пах. Він поклав його на сидіння поряд із собою.


Він їхав обережно, дотримуючись 32-кілометрової межі швидкості, поки не виїхав на нову швидкісну автомагістраль і попрямував на північ. Потім він підняв швидкість до 50 кілометрів на годину, що було ще близько ночі. Він підкорявся всім дорожнім знакам та сигналам. Дощ посилився, і він майже згори підняв вікно водія. Коли в маленькій машині стало душно, він відчув запах поту та бруду від костюма Піта Фремонта. У цей час було мало божевільного руху в Токіо, і він не бачив поліцейських машин. Він був вдячний. Якщо копи зупинять його, навіть для звичайної перевірки, це буде трохи складно – виглядати та пахнути так, як він. І пояснення було б складно із пістолетом .45 калібру. Нік знав токійську поліцію з минулого досвіду. Вони були жорсткими та ефективними - вони також були відомі тим, що кидали людину в кам'яний мішок і легко забували на кілька днів.


Він обминув парк Уено ліворуч від нього. Неподалік зараз стадіон Бейсубоору. Він вирішив залишити машину на стоянці біля станції Мінова на лінії Джобан і пройти в район Санья через міст Намідабаші - за старих часів тут стратили злочинців.


Маленька приміська станція була темною і пустельною в скиглі дощової ночі. На стоянці була одна машина – старий драндулет без шин. Нік замкнув «дацун», знову перевірив пістолет 45 калібру і сунув його за пояс. Він спустив пошарпаний капелюх, підняв комір і поплентався під темний дощ. Десь втомився вив собака - крик самотності й розпачу тієї пустельної години до ранку. Нік рушив далі. Тонака дав йому ліхтарик, і він час від часу використав його. Вуличні знаки були випадковими, часто були відсутні, але він мав загальне уявлення про те, де знаходиться. та його почуття напряму було гострим.


Перейшовши міст Намідабаші, він опинився у самому Санье. Слабкий вітерець з річки Суміда ніс промисловий сморід від навколишніх фабрик. Ще один важкий і їдкий запах висів у сирому повітрі – запах старої засохлої крові та гниючих кишок. Бійні. У Санье їх було багато, і він згадав, що дуже багато з них, буракумінів, були зайняті вбивством тварин і зняттям з них шкіри. Одна з небагатьох поганих вакансій, доступних їм як класу.


Він підійшов до рогу. Він має бути зараз поряд. Тут була низка нічліжок. Паперовий знак, захищений від негоди та освітлений олійним ліхтарем, пропонував ліжко за 20 єн. П'ять центів.


Він був єдиною людиною в цьому запустінні. Сірий дощ м'яко шипів і бризкав на його старовинний плащ. Нік вирішив, що він має бути приблизно за квартал від місця призначення. Це мало що означало, бо тепер йому довелося визнати, що він заблукав. Якщо тільки Тонака не встановив контакту, начальник, як вона й обіцяла.


"Картер-сан?"


Зітхання, шепіт, уявний звук над плачем дощу? Нік напружився, поклав руку на холодний приклад 45 калібру і озирнувся. Нічого. Жоден. Ніхто.


"Картер-сан?"


Голос став вищим, пронизливим, з вітром. Нік заговорив уночі. «Так. Я Картер-сан. Ти де?"


«Сюди, Картер-сан, між будинками. Підійди до того, хто має лампу».


Нік витяг кольт з-за пояса і зняв його із запобіжника. Він підійшов до того місця, де за паперовою вивіскою горіла олійна лампа.


«Тут, Картер-сан. Подивися вниз. Під тобою».


Між будинками був вузький простір з трьома щаблями, що вели вниз. Біля підніжжя сходів під солом'яним дощовиком сидів чоловік.


Нік зупинився нагорі сходів. "Можу я використати світло?"


«Лише на одну секунду, Картер-сан. Це небезпечно".


"Звідки ви знаєте, що я Картер-сан?" - Прошепотів Нік.


Він не міг бачити, як знизали плечима старі плечі під циновкою, але здогадався. "Це шанс, яким я користуюся, але вона сказала, що ви прийдете. І, якщо ви Картер-сан, я повинен направити вас до Кунізо Мату. Якщо ви не Картер-сан, то ви один із них, і ви вбиватимете мене ."


«Я Картер-сан. Де Кунідзо Мату?


Він на мить спрямував світло на сходи. Яскраві очі-бусинки відбивали блиск. Клапчик сивого волосся, стародавнє обличчя, обпалене часом та проблемами. Він сів під циновкою, як сам час. У нього не було двадцяти єн на ліжко. Але він жив, він говорив, допомагав своєму народу.


Нік погасив світло. "Де?"


«Спуститися сходами повз мене і прямо назад коридором. Наскільки це можливо. Стережіться собак. Вони сплять тут, і вони дикі та голодні. Наприкінці цього проходу є ще один прохід. праворуч - пройдіть якнайдалі. Це великий будинок, більший, ніж ви думаєте, і за дверима горить червоне світло. Іди, Картер-сан.


Нік витяг хрумку банкноту з брудного гаманця Піта Фремонта. Він поклав


це під циновкою, коли він проходив. «Дякую, тату-сан. Ось гроші. Твоїм старим кісткам легше буде лежати в ліжку».


"Аригато, Картер-сан".


"Іташімашіть!"


Нік обережно пройшов коридором, торкаючись пальцями старих будинків по обидва боки. Запах був жахливий, і він ступив у липкий бруд. Він випадково штовхнув собаку, але істота тільки заскулила і заповзла.


Він повернув і продовжив шлях, за його розрахунками, півкварталу. Хатини стулялися з обох боків, купи олова, папери та старі пакувальні ящики – все, що можна було врятувати чи вкрасти та використати для створення будинку. Час від часу він бачив тьмяне світло або чув дитячий плач. Дощ оплакував мешканців, батаю бураку, ганчірки та костоломи життя. Худий кіт плюнув у Ніка і втік у ніч.


Він побачив це тоді. Тьмяне червоне світло за паперовими дверима. Видно тільки в тому випадку, якщо ви його шукали. Він кисло посміхнувся і швидко подумав про свою юність у містечку на Середньому Заході, де дівчата з фабрики «Справжній шовк» насправді тримали у вікнах червоні лампочки.


Дощ, раптово вловлений вітром, вдарив татуюванням по паперових дверях. Нік злегка постукав. Він відступив на крок, крок праворуч, кольт готувався кинути свинець у ніч. Дивне почуття фантазії, нереальності, яке переслідувало його з того часу, як він був накачаний наркотиками, тепер зникло. Тепер він був AXEman. Він був Кілмайстром. І він працював.


Паперові дверцята з легким зітханням відсунулися, і її зайняла величезна тьмяна постать.


"Нік?"


То був голос Кунідзо Мату, але це не так. Не той голос, яким його запам'ятав Нік за багато років. То був старий голос, хворий голос, і він повторював: «Нік?»


«Так, Кунізо. Нік Картер. Я розумію, що ти хотів мене бачити.


Зважаючи на всі обставини, подумав Нік, це, ймовірно, применшення століття.


Розділ 6


Будинок тьмяно освітлювали паперові ліхтарики. «Справа не в тому, що я йду за старими звичаями, - сказав Кунідзо Мату, ведучи його у внутрішню кімнату. «Погане освітлення є перевагою у цьому районі. Особливо зараз, коли я оголосив свою маленьку війну китайським комуністам. Моя дочка розповідала вам про це?


"Трохи", сказав Нік. "Не дуже багато. Вона сказала, що ти все проясниш. Я хотів би, щоб ти це зробив. Мене багато що спантеличує».


Кімната була добре пропорційна, обставлена в японському стилі. Солом'яні циновки, низький столик на татамі, квіти на стіні з рисового паперу, м'які подушки навколо столу. На столі стояли маленькі чашки та пляшка саки.


Мату вказав на подушку. «Тобі доведеться сісти на підлогу, мій старий друже. Але спочатку – ти приніс мій медальйон? Я дуже ціную його і хочу, щоб він був зі мною, коли помру». Це була проста констатація факту без сентиментальності.


Нік витяг медальйон з кишені і простяг йому. Якби не Тонака, він би про це забув. Вона сказала йому: «Старий попросить про це».


Мату взяв золотий та нефритовий диск і прибрав його до шухляди. Він опустився навпроти Ніка через стіл і потягнувся за пляшкою сакі. «Ми не будемо церемонитися, мій старий друже, але є час, щоб трохи випити, щоби згадати всі вчорашні дні. Було добре, що ви прийшли.


Нік усміхнувся. «У мене був дуже невеликий вибір, Кунізо. Вона розповідала тобі, як вона та її подруги-скаути привели мене сюди?


"Вона сказала мені. Вона дуже слухняна дочка, але насправді я не хотів, щоб вона впадала в такі крайнощі. Можливо, я був трохи надмірно захоплений своїми інструкціями. Я просто сподівався, що вона зможе вас переконати». Він налив саки в чашки з яєчної шкаралупи.


Нік Картер знизав плечима. «Вона переконала мене. Забудь про це. Кунізо. Я все одно приїхав би, як тільки зрозумів серйозність питання. Просто у мене можуть виникнути невеликі проблеми з поясненням речей мого боса».


"Девід Хок?" Мату простяг йому чашку саки.


"Ти знаєш що?"


Мату кивнув і випив сакі. Він усе ще був складений як сумоїст, але тепер старість загорнула його в в'ялу мантію, а риси обличчя були надто різкими. Його очі були глибоко посаджені, з величезними мішками під ними, і вони горіли від лихоманки і чогось ще, що пожирало його.


Він знову кивнув головою. «Я завжди знав набагато більше, ніж ти підозрював, Нік. Про тебе та AX. Ти знав мене як друга, як свого вчителя карате та дзюдо. Я працював на Japanese Intelligence».


"Так мені сказала Тонака".


«Так. Я сказав їй це нарешті. Чого вона не могла сказати вам, тому що вона не знає - дуже мало хто знає, - так це того, що я був подвійним агентом усі ці роки. Я також працював на британців.


Нік потягував саки. Він не був здивований, хоча для нього це було новиною. Він не зводив очей із короткого шведського кулемета «К», який приніс Мату – він лежав на столі – і нічого не сказав. Мату проїхав з ним багато тисяч миль, щоб поговорити. Коли він буде готовий, він це зробить. Нік чекав.


Мату ще був готовий розпочати розгляд справ. Він дивився на пляшку сакі. Дощ грав на даху металевим регтаймом. Хтось кашлянув десь у хаті. Нік


нахилив вухо і подивився на велику людину.


«Слуга. Хороший хлопчик. Ми можемо йому довіряти».


Нік знову наповнив чашку саки та закурив. Мату відмовився. «Мій лікар цього не дозволяє. Він брехун і каже, що я житиму довго». Він поплескав себе своїм величезним животом. «Я знаю краще. Цей рак їсть мене живцем. Моя дочка згадала про це?


"Щось з цього". Лікар був брехуном. Кіллмайстер знав смерть, коли вона була написана на обличчі людини.


Кунізо Мату зітхнув. «Я даю собі шість місяців. Я не так багато часу, щоб робити те, що я хотів би. Жаль. Але тоді, я вважаю, так завжди буває – хтось гальмує, відкладає і відкладає, а потім одного разу Смерть настане і час минув. Я..."


Ніжно, дуже ніжно Нік підштовхнув його. "Я дещо розумію, Кунізо. Дещо ні. Про твоїх людей і про те, як ти повернувся до них, Буракумінів, і про те, що в тебе і твоїй дочці не все гаразд. Я знаю, що ти намагаєшся виправляє, перш ніж ти помреш.. Тобі все моє співчуття, Кунізо, і ти знаєш, що в нашій професії співчуття дається нелегко і важко знайти. Але ми завжди були чесні і прямолінійні один з одним - ти повинен перейти до справи Кунідзо! мене потрібно?


Мату важко зітхнув. Від нього пахло дивним запахом, і Нік подумав, що це справжній запах раку. Він читав, що деякі з них справді смерділи.


«Ви маєте рацію, - сказав Мату. «Як і в старі часи – ви зазвичай мали рацію. Тож слухайте уважно. Я сказав вам, що я був подвійним агентом, який працює як на нашу розвідку, так і на британську MI5. Ну, в MI5 я познайомився з людиною на ім'я Сесіл Обрі. Тоді він був лише молодшим офіцером. Тепер він лицар чи скоро ним стане... Сер Сесіл Обрі! Тепер, навіть після всіх цих років, я маю ще багато контактів. Я підтримував їх у хорошому стані, ви міг би сказати. Для старого Нік, для вмираючого, я дуже добре знаю, що відбувається у світі. В нашому світі. Підпілля шпигунства. Декілька місяців тому ... "


Кунідзо Мату протягом півгодини твердо говорив. Нік Картер уважно слухав, лише час від часу перебиваючи, щоб поставити запитання. В основному він пив сакі, курив одну цигарку за іншою і пестив шведський кулемет К. Це була витончена машина.


Кунідзо Мату сказав: «Чи бачиш, старий друже, це складне питання. У мене більше немає офіційних зв'язків, тому я організував жінок Ця і роблю все, що в моїх силах. Часом це засмучує. Особливо зараз, коли ми зіткнулися з подвійною змовою. Я впевнений, що Річард Філстон приїхав до Токіо не лише для того, щоб організувати диверсійну кампанію та відключення електроенергії. Справа не лише в цьому. Набагато більше. Моя скромна думка, що росіяни збираються якось обдурити китайців, обдурити їх та кинути в суп».


Посмішка Ніка була жорсткою. «Старовинний китайський рецепт качиного супу - спочатку спіймай качку!»


Він став вдвічі насторожений за першої згадки імені Річарда Філстона. Спіймати Філстона, навіть убити його, було б вдалим перебігом століття. Важко було повірити, що ця людина залишить безпечну Росію тільки для того, щоб спостерігати за диверсійним вивертом, яким би масштабним він не був. Кунізо мав рацію в цьому. Це має бути щось інше.


Він знову наповнив чашку саки. «Ви впевнені, що Філстон у Токіо? Зараз?»


Огрядне тіло здригнулося, коли старий знизав своїми великими плечима. «Наскільки можна позитивно поводитися у цьому бізнесі. Так. Він тут. Я вистежив його, а потім загубив. Він знає всі хитрощі. Я вважаю, навіть Джонні Чоу, лідер місцевих китайських агентів. , на даний момент не знає, де знаходиться Філстон. І вони мають працювати у тісній співпраці».


- Отже, Філстон має своїх людей. Своя власна організація, крім Чикомов?


Знову знизування плечима. «Я вважаю, що так. Невелика група. Вона має бути невеликою, щоб уникнути уваги. Філстон діятиме самостійно. Він не матиме жодного зв'язку з російським посольством тут. Якщо його спіймають за цим – хоч би що він робив – вони зречуться від нього”.


Нік на мить замислився. «Їхнє місце як і раніше на Адзабу Маміана, 1?»


"Теж саме. Але дивитися їхнє посольство марно. Вже кілька днів мої дівчатка несуть цілодобову вахту. Нічого».


Вхідні двері почали відчинятися. Повільно. За дюймом за раз. Канавки були добре змащені, двері не видавали жодного звуку.


"Отже, ось ви де", - сказав Кунізо Мату. «Я можу впоратися із змовою про саботаж. Я можу зібрати докази та в останній момент передати їхні поліції. Вони мене слухатимуть, тому що, хоча я більше не дію, я все ж таки можу чинити певний тиск. Але Я нічого не можу вдіяти з Річардом Філстоном, і він становить реальну небезпеку. Ця гра надто велика для мене. Ось чому я послав за вами, чому я послав медальйон, чому я зараз питаю те, що, як я думав, я ніколи не спитаю. Що ви заплатите борг ".


Він раптово перехилився через столик до Ніка. «Борг / ніколи не вимагав, зауважте! Це ти, Нік, завжди наполягав на тому, що ти винен мені за своє життя».


"Це правда. Я не люблю борги. Я заплачу їх, якщо зможу. Ви хочете, щоб я знайшов Річарда Філстона і вбив його?"


Очі Мату спалахнули. «Мене не турбує, що ви з ним зробите. Вбийте його. Передайте його нашій поліції, заберіть назад до Штатів. Віддайте його британцям. Для мене це все одно».


Тепер вхідні двері були відчинені. Проливний дощ намочив циновку в холі. Чоловік повільно рушив у внутрішню кімнату. Пістолет у нього в руці тьмяно блиснув.


«МІ5 знає, що Філстон перебуває в Токіо, – сказав Мату. «Я подбав про це. Я говорив про це Сесілю Обрі хвилину тому. Він знає. Він знатиме, що робити».


Нік не був особливо задоволений. Це означає, що я можу працювати на всіх британських агентів. ЦРУ також, якщо він офіційно звернеться до нас за допомогою. Все може заплутатися. Я люблю працювати самотужки, наскільки це можливо».


Чоловік був уже на півдорозі коридором. Обережно він зняв запобіжник з пістолета.


Нік Картер підвівся і потягнувся. Він раптово втомився до кісток. «Добре, Кунізо. Ми залишимо це як є. Я спробую знайти Філстона. Коли я піду звідси, я буду сам. Щоб він не надто заплутався, я забуду про цей Джонні Чоу, китайців і змову із саботажем. Ви впораєтеся з цим кутом. Я зосереджусь на Філстоні. Коли я його отримаю, якщо я його отримаю, тоді вирішу, що з ним робити. Добре? "


Мату теж підвівся. Він кивнув, і його підборіддя затремтіли. «Як ти кажеш, Нік. Добре. Думаю, найкраще сконцентруватися та звузити коло питань. Але тепер я маю тобі дещо показати. Тонака дозволила тобі побачити тіло там, де тебе вперше відвезли?»


Людина в холі, стоячи в темряві, могла бачити тьмяні силуети двох чоловіків у внутрішній кімнаті. Вони щойно встали з-за столу.


Нік сказав: Вона це зробила. Джентльмен ім'я Саданага. Мушу зайти в гавань у будь-який час».


Мату підійшов до невеликої лакованої шафки в кутку. Він з кректанням нахилився, його великий живіт похитнувся. «Твоя пам'ять як ніколи хороша, Нік. Але його ім'я не має значення. Навіть його смерть. Він не перший і не буде останнім. Але я радий, що ти бачив його тіло. Це і це, послужить поясненням того, наскільки жорстко веде гру Джонні Чоу та його китайці».


Він поклав маленького Будду на стіл. Він був із бронзи висотою близько фута. Мату доторкнувся до нього, і передня половина відчинилася на дрібних петлях. Світло блиснуло на безлічі крихітних лез, вставлених усередині статуї.


"Вони називають це Кривавим Буддою", - сказав Мату. «Стара ідея, доведена до наших днів. І не зовсім східна, розумієте, тому що це версія Iron Maiden, яка використовувалася в Європі у середньовічні часи. Вони вміщують жертву в Будду і закривають її на ньому. звичайно, справді тисяча ножів, але яке це має значення? Він спливає кров'ю дуже повільно, тому що леза розташовані дуже хитро, і жоден з них не пронизує надто глибоко і не стосується життєво важливого місця. Не дуже приємна смерть».


Двері в кімнату відчинилися на перший дюйм.


Фотографія була у Ніка. «Чикоми змушують людей Ця вступити до Товариства Кривавого Будди?»


"Так." Мату сумно похитав головою. Деякі з цього протистоять їм. Не багато. Ця, Буракуміни, становлять меншість, і у них не так багато способів дати відсіч. Чікоми використовують робочі місця, політичний тиск, гроші - але в основному терор. Вони дуже розумні. Вони змушують чоловіків приєднатися. до Товариства тероризмом, погрозами їхнім дружинам і дітям.. Потім, якщо чоловіки відступлять, якщо вони знову набудуть мужності і спробують дати відсіч - ви побачите, що станеться". Він вказав на маленького смертоносного Будду на столі. "Так що я звернувся до жінок, і з деяким успіхом, тому що Chicoms ще не з'ясували, як поводитися з жінками, я зробив цю модель, щоб показати жінкам, що з ними станеться, якщо їх зловлять».


Нік послабив кольт 45-го калібру за поясом, який устромився йому в живіт. «Це ти турбуєшся, Кунідзо. Але я розумію, що ти маєш на увазі - Чікоми вирубають Токіо і спалять його вщент, і звинуватить у цьому твоїх людей, Ця».


Двері за ними були тепер наполовину відчинені.


"Сумна правда, Нік, що багато хто з моїх людей дійсно бунтує. Вони грабують і джгуть на знак протесту проти бідності та дискримінації. Вони - природний інструмент для Чикомов. Я намагаюся їх урезонити, але у мене немає великий успіх. Мої люди дуже запеклі" .


Нік натягнув старий плащ. «Так. Але це твоя проблема, Кунізо. Моя – знайти Річарда Філстона. Тож я піду на роботу, і що швидше, то краще. Одне, подумав – це може мені допомогти. Як ти вважаєш, що Філстон насправді задумав? «Його справжня причина бути у Токіо? Це може дати мені відправну точку».


Тиша. Двері за ними перестали рухатися.


Мату сказав: «Це лише припущення, Нік. Божевільне. Ти маєш це зрозуміти. Смійся, якщо хочеш, але я думаю, що Філстон перебуває в Токіо, щоб…»


У тиші позаду них зло кашлянув пістолет. Це був старомодний Люгер з глушником і відносно низькою початковою швидкістю кулі. Жорстока 9-міліметрова куля відірвала більшу частину обличчя Кунідзо Мату. Його голова сіпнулася назад. Його тіло, навантажене жиром, не рухалося.


Потім він упав уперед, розбивши столик на уламки, проливши кров на тотами, розчавши модель Будди.


На той час Нік Картер ударився об колоду і котився праворуч. Він підвівся з кольтом у руці. Він побачив неясну постать, розпливчасту тінь, що віддалялася від дверей. Нік вистрілив із присіду.


BLA M-BLAM-BLA M-BLAM


Кольт ревів у тиші як канонік. Тінь зникла, і Нік почув кроки, що стукали по халі. Він пішов по звук.


Тінь саме виходила за двері. БЛАМ-БЛАМ. Тяжкий 45-й калібр пробуджував луну. І околиці. Картер знав, що він має всього кілька хвилин, може, секунд, щоб вибратися звідти до біса. Він не озирався на свого старого друга. Тепер усе скінчено.


Він вибіг під дощ і перший фальшивий натяк на світанок. Було достатньо світла, щоб побачити, як убивця звернув ліворуч тим шляхом, яким вони з Ніком прийшли. Ймовірно, це був єдиний шлях туди та назад. Нік кинувся за ним. Більше він не стріляв. Це було безглуздо, і в нього вже було нестерпне почуття невдачі. Ублюдок збирався втекти.


Коли він дістався до повороту, нікого не було видно. Нік побіг вузьким проходом, який вів назад до нічліжок, послизнувся і ковзав у бруді під ногами. Тепер довкола нього лунали голоси. Немовлята плачуть. Жінки розпитують. Чоловіки рухаються та дивуються.


На сходах старий жебрак досі ховався під килимком від дощу. Нік торкнувся його плеча. «Тату-сан! Ви бачили…"


Старий упав, як зламана лялька. Потворна рана на його горлі дивилася на Ніка мовчазним і докоряючим ротом. Килимок під ним був залитий червоним. В одній вузлуватій руці він все ще стискав хрустку купюру, яку дав йому Нік.


«Вибач, тато-сан». Нік схопився сходами. Незважаючи на дощ, з кожною хвилиною ставало все світлішим. Він мав піти звідти. Швидко! Немає сенсу стирчати тут. Вбивця вислизнув, розчинившись у лабіринті нетрів, а Кунідзо Мату був мертвий, рак обдурили. Візьми це звідти.


Поліцейські машини виїхали на вулицю з протилежних сторін, дві з них акуратно перегородили шлях до втечі. Два прожектори зупинили його, як моль на пробці.


"Томарінасай!"


Нік зупинився. Пахло підставою, і він був у центрі всього цього. Хтось скористався телефоном, і час був вдалим. Він упустив кольт і скинув його зі сходів. Якби він зміг привернути їхню увагу, був би шанс, що вони цього не побачать. Або знайди мертвого жебрака. Подумай швидше, Картере! Він справді швидко подумав і приступив до справи. Він підняв руки і повільно пішов до найближчої поліцейської машини. Він може зійти з рук. Він випив стільки саки, щоб відчути запах.


Він пройшов між двома машинами. Тепер вони були зупинені, двигуни тихенько гуркотіли, вогні турелів горіли навкруги. Нік моргнув у світлі фар. Він насупився, зумів трохи похитнутись. Тепер він був Пітом Фремонтом, і йому краще не забувати про це. Якщо вони кинуть його в чхалку, то йому кінець. Яструб у клітці кроликів не ловить.


«Що, чорт забирай, все це? Що відбувається? Люди б'ють по всьому будинку, копи зупиняють мене! Якого біса взагалі?» Піт Фремонт сердився і сердився ще більше.


Поліцейський вийшов із кожної машини й увійшов у ванну світла. Обидва були маленькі та акуратні. В обох були пістолети Намбу, великі, і вони були націлені на Ніка. Піт.


Лейтенант глянув на великого американця і трохи вклонився. Лейтенанте! Він записав це. Лейтенанти зазвичай не їздили маршовими машинами.


"Про намаева?"


«Піт Фремонт. Чи можу я зараз покласти руки, офіцер?» Тяжко від сарказму.


Інший коп, міцно складений чоловічок із зубастими зубами, швидко обшукав Ніка. Він кивнув лейтенантові. Нік дозволив своєму подиху саки вилитися в обличчя копу і побачив, як він здригнувся.


«Добре, – сказав лейтенант. Руки вниз. Кокуси ва?»


Нік трохи похитнувся. "Америка-джин". Він сказав це гордо, переможно, начебто збирався заспівати «Усіяний зірками прапор».


Він гикнув. «Амерікен-джин, їй-богу, і не забувай цього. Якщо ви, мавпи, думаєте, що збираєтесь мене штовхнути...»


Лейтенант виглядав нудним. П'яні американці для нього не в новинку. Він простяг руку. "Папери, будь ласка".


Нік Картер передав гаманець Піта Фремонта та трохи помолився.


Лейтенант копався у гаманці, тримаючи його перед однією з фар. Інший коп тепер стояв осторонь світла, тримаючи пістолет на Ніку. Вони знали свою справу, ці токійські копи.


Лейтенант глянув на Ніка. "Токіо та джусхо ва?"


Христе! Його адреса в Токіо? Адреса Піта Фремонта в Токіо. Він гадки не мав. Все, що він міг, - це брехати та сподіватися. Його мозок клацнув, як комп'ютер, і він вигадав щось, що могло б спрацювати.


"Я не живу в Токіо", - сказав він. «Я у Японії у справах. Зайшов учора ввечері. Я живу у Сеулі. Кореї». Він гарячково ламав голову у пошуках адреси у Сеулі. Було! Дім Саллі Су.


"Де у Сеулі?"


Лейтенант підійшов ближче, уважно оглянув його з голови до ніг, судячи з його одягу та запаху. Його напівусмішка була зарозумілою. Кого ти намагаєшся обдурити, сакі-голово?


"19 Донджадон, Чонгку". Нік посміхнувся і видихнув сакі на лейтенанта. «Подивися, Бастер. Ти зрозумієш, що я говорю правду». Він дозволив стогну зафарбуватися в його голос: «Слухайте, що це означає? Я нічого не зробив. Я просто прийшов сюди, щоби побачити дівчину. Потім, коли я йшов, почалася стрілянина. А тепер ви, хлопці…»


Лейтенант дивився на нього з легким подивом. Нік підбадьорився. Коп збирався купити цю історію. Слава богу, він позбавився Кольта. Але в нього все одно можуть бути проблеми, якщо вони почнуть шастати.


"Ти пив?" Це було риторичне питання.


Нік похитнувся і знову гикнув. «Так. Я трохи випив. Я завжди п'ю, коли я з моєю дівчиною. Що щодо цього?


«Ви чули стрілянину? ? Де?


Нік знизав плечима. “Я не знаю точно, де. Можете сперечатися, що я не пішов розслідувати! Все, що я знаю, це те, що я просто виходив із дому своєї дівчини, займаючись своїми справами, і раптово бац - бац! Він зупинився і підозріло глянув на лейтенанта. «Гей! Чому ви, люди, дісталися сюди так швидко? Ви чекали неприємностей, га?»


Лейтенант насупився. «Я запитую, містере Фремонт. Але ми дійсно отримали повідомлення про заворушення тут. Як ви розумієте, цей район не з найкращих». Він знову оглянув Ніка, відзначаючи пошарпаний костюм, м'ятий капелюх і плащ. Вираз його обличчя підтвердив його думку, що містер Піт Фремонт належав до цього району. Телефонний дзвінок насправді був анонімним та мізерним. За півгодини в районі Санья, біля нічліжки, будуть проблеми. Проблеми зі стріляниною. Той, хто дзвонив, був законослухняним японцем і вирішив, що поліція повинна знати. Ось і все - і клацання м'яко заміненого телефону.


Лейтенант почухав підборіддя і озирнувся. Світло росло. Безлад халуп і халуп тягнувся на милю в усіх напрямках. То був лабіринт, і він знав, що нічого в ньому не знайде. Він не мав достатньо людей для належного пошуку, навіть якби він знав, що шукав. А поліція, коли вони взагалі наважувались у джунглі Саньї, ходила четвірками та п'ятірками. Він глянув на великого п'яного американця. Фремонт? Піт Фремонт? Це ім'я було смутно знайоме, але він не міг визначити його. Чи мало це значення? Янки явно розорялися на пляжі, і таких, як він, було багато у Токіо та будь-якому великому місті на Сході. Він жив з якоюсь повією Санею. І що? Не було порушенням закону.


Нік терпляче чекав. Це був час тримати язик за зубами. Він стежив за думками лейтенанта. Офіцер мав намір його відпустити.


Лейтенант збирався повернути гаманець Ніку, коли в одній із машин задзвонило радіо. Хтось тихо покликав лейтенанта. Він відвернувся, все ще з гаманцем у руці. "Хвилинку будь-ласка". Токійські копи завжди ввічливі. Нік вилаявся собі під ніс. Ставало страшенно світло! Вони збиралися помітити мертвого жебрака, і тоді все, напевно, вразило б шанувальників.


Лейтенант повернувся. Ніку стало трохи ніяково, коли він дізнався вираз на обличчі чоловіка. Він бачив це раніше. Кіт знає, де водиться симпатична товста канарка.


Лейтенант знову відкрив гаманець. "Ви кажете, що вас звати Піт Фремонт?"


Нік виглядав спантеличеним. У той же час він зробив невеликий крок ближче до лейтенанта. Щось пішло не так. Цілком неправильно. Він почав будувати новий план.


Він вказав на гаманець і з обуренням сказав: «Так, Піт Фремонт. Заради всього святого. Слухай, що таке! Старий третій ступінь? Це не спрацює. Я знаю свої права. або відпусти мене. І якщо ти пред'явиш мені звинувачення, я одразу дам трубку американському послу і..."


Лейтенант усміхнувся і стрибнув. «Я впевнений, що посол буде радий отримати звістку від вас, сер. Думаю вам доведеться поїхати з нами на вокзал. Схоже, сталася дуже цікава плутанина. У його квартирі знайшли мертвого чоловіка. . Чоловік, якого також називають Піт Фремонт, і який був визначений як Піт Фремонт своєю подругою. "


Нік спробував вибухнути. Він присунувся ще на кілька дюймів ближче до чоловіка.


"І що? Я не казав, що я єдиний Піт Фремонт у світі. Це просто помилка».


Маленький лейтенант цього разу не вклонився. Він дуже чемно нахилив голову і сказав: «Я впевнений, що це так. Але ви, будь ласка, проводьте нас до вокзалу, доки ми не вирішимо це питання». Він вказав на іншого копа, який досі прикривав Ніка намбу.


Нік Картер швидким плавним рухом підійшов до лейтенанта. Коп, хоч і був здивований, але був добре навчений і прийняв захисну позу дзюдо, розслабившись і чекаючи, коли Нік кинеться на нього. Кунізо Мату навчив цього Ніка рік тому.


Нік зупинився. Він запропонував свою праву руку як


приманку, і коли поліцейський спробував стиснути його зап'ястя для кидка через плече, Нік прибрав руку і різко вдарив ліворуч у сонячне сплетіння чоловіка. Він мав підійти ближче, перш ніж інші копи почнуть стріляти.


Приголомшений лейтенант різко впав уперед, Нік упіймав його і рушив за ним зі швидкістю, що дорівнює удару серця. Він отримав повний нельсон і підняв людину із землі. Він важив не більше 120-130 фунтів. Широко розставивши ноги, щоб чоловік не зміг ударити його ногою в пах, Нік позадкував до східців, що ведуть у прохід за нічліжками. Тепер це був єдиний вихід. Маленький поліцейський бовтався перед ним - ефективний куленепробивний щит.


Тепер троє поліцейських проти нього. Прожектори були слабкими променями мертвого світла на світанку.


Нік обережно позадкував до сходів. "Тримайтеся подалі", - попередив він їх. "Ти кинешся на мене, і я зламаю йому шию!"


Лейтенант спробував ударити його ногою, і Нік трохи натиснув. Кістки на тонкій шиї лейтенанта з тріском клацнули. Він застогнав і перестав пинатися.


«З ним все гаразд, – сказав їм Нік, – я ще не завдав йому шкоди. Давайте залишимо це так».


Де, чорт забирай, був цей перший крок?


Троє поліцейських перестали слідувати за ним. Один із них побіг до машини і почав швидко говорити у радіомікрофон. Дзвінок про допомогу. Нік не заперечував. Він не планував бути поряд.


Його нога торкнулася першої сходинки. Добре. Тепер, якщо він не робив помилок, він мав шанс.


Він похмуро глянув на копів. Вони трималися на відстані.


"Я беру його з собою", - сказав Нік. «Вниз цим коридором позаду мене. Спробуй слідувати за мною, і він отримає травму. Залишайся тут, як хороші маленькі поліцейські, і з ним усе буде гаразд. На твій розсуд. Сайонара!»


Він спустився сходами. Внизу він був поза увагою копів. Він відчував тіло старого жебрака біля своїх ніг. Він раптово натиснув, нахилив голову лейтенанта вперед і вдарив його по шиї ударами карате. Його великий палець був жорстко витягнутий, і він відчув легкий шок, коли лезо з мозолистого тіла його руки врізалося в худу шию. Він упустив людину.


Кольт частково лежав під мертвим жебраком. Нік підняв його - приклад був липкий від крові старого - і побіг коридором. Він тримав Кольт у правій руці, виступаючи наперед. Ніхто в цьому районі не збирався заважати людині, яка несе гармату.


Тепер це було питання секунд. Він не виходив із джунглів Саньї, він входив, і поліції його вже не знайти. Хатини були суцільно з паперу, дерева чи олова, крихкі протипожежні пастки, і треба було просто прокласти собі дорогу бульдозером.


Він повернув праворуч і побіг до будинку Мату. Він вбіг у парадні двері, все ще відчинені, і продовжив шлях через внутрішню кімнату. Кунізо лежав у своїй крові. Нік продовжував іти.


Він пробив паперові двері. З-під килимка на підлозі злякано виглянуло смагляве обличчя. Слуги. Занадто наляканий, щоб вставати та досліджувати. Нік продовжував іти.


Він поклав руки перед обличчям та пробив стіну. Папір та тендітне дерево зірвані з легкою скаргою. Нік почав почуватися танком.


Він перетнув невеликий відкритий двір, завалений мотлохом. Була ще одна стіна з дерева та паперу. Він поринув у неї, залишивши обриси свого великого тіла в зяючому вирізі. Кімната була порожня. Він врізався вперед, через іншу стіну, в іншу кімнату - чи то був інший будинок - і чоловік і жінка здивовано дивилися на ліжко на підлозі. Між ними лежала дитина.


Нік торкнувся свого капелюха пальцем. "Жаль." Він побіг.


Він пробіг шість будинків, відігнав трьох собак убік і застав одну пару в зляганні, перш ніж вибрався на вузьку звивисту вуличку, яка кудись вела. Це його влаштовувало. Десь подалі від копів, які тинялися і лаялися за його спиною. Його слід був досить очевидний, але поліцейські були ввічливі і величні і повинні були робити все японською. Вони ніколи його не зловлять.


Через годину він перетнув міст Намідабаші і наближався до станції Мінова, де він залишив Дацун на стоянці. Станцію було переповнено першими працівниками. На стоянці було багато машин, а біля кас уже шикувалися черги.


Нік не пішов просто на територію вокзалу. Через дорогу вже було відкрито невеликий буфет, і він їв кокакора, бажаючи, щоб це було щось сильніше. То була сувора ніч.


Він міг бачити вершину Дацуна. Ніхто не виглядав особливо зацікавленим у цьому. Він затримався на кока-колі і дозволив своїм очам блукати по натовпу, просіюючи та оцінюючи. Жодних копів. Він міг присягнути в цьому.


Не те, щоб це означало, що він ще не був у цьому. Будинок безкоштовно. Він визнав, що копи найменше його турбуватимуть. Копи були досить передбачуваними. З копами він упорався.


Хтось знав, що він у Токіо. Хтось пішов за ним до Кунізо, незважаючи на всі його запобіжні заходи. Хтось убив Кунізо і підставив Ніка. Це могло бути випадковістю. Вони могли б захотіти дати копам що завгодно припинити погоню та питання.


Вони б могли. Він так не думав.


Чи хтось пішов за ним у Сано? Чи це було підлаштовано з самого початку? Чи, якщо не підстава, звідки хтось знав, що він буде в будинку Кунізо? Нік міг вигадати відповідь на це запитання, і він йому не сподобався. Від цього йому стало трохи погано. Він полюбив Тонаку.


Він попрямував до стоянки. Він не збирався нічого вирішувати, ламаючи собі голову над приміським баром із колою. Йому треба було вдатися до роботи. Кунізо був мертвий, і на даний момент у нього не було контактів. Десь у токійському стозі сіна була голка на ім'я Річард Філстон, і Ніку доведеться його знайти. Швидко.


Він підійшов до Дацун і подивився вниз. Перехожі співчутливо засичали. Нік проігнорував їх. Усі чотири шини було порізано до стрічок.


Підійшов поїзд. Нік попрямував до каси, потягнувшись за кишенею на стегнах. Значить, він не мав машини! Він міг сісти на поїзд до парку Уено та пересісти на поїзд до центру Токіо. Взагалі було краще. Людина в машині була обмежена, була гарною метою, і за нею було легко стежити.


Його рука вийшла з кишені порожньою. Гаманця в нього не було. Гаманець Піта Фремонта. Це було у маленького поліцейського.


Розділ 7


Стежка, схожа на лося-бика на роликових ковзанах, що мчить через сад.


На думку Хоука, це відповідний опис сліду, залишеного Ніком Картером. Він був один у своєму офісі, Обрі і Теренс тільки-но пішли, і після того, як він закінчив переглядати пачку жовтих папірців, він поговорив по внутрішньому зв'язку з Делією Стоукс.


«Скасуйте червоний APB для Ніка, Делія. Зробіть його жовтим. Всі готові запропонувати будь-яку допомогу, якщо він попросить про це, але не втручатися. Його не можна дізнаватися, стежити за ним чи повідомляти про нього. Абсолютно Жодного втручання, якщо він не попросить допомоги.


"Зрозуміло, сер."


"Вірно. Забери це негайно".


Хоук вимкнув інтерком і відкинувся назад, знімаючи сигару, не дивлячись на неї. Він грав на здогадах. Нік Картер дещо зрозумів - Бог міг знати, а Хок виразно не знав - і вирішив триматися подалі від цього. Нехай Нік вирішить все по-своєму. Якщо хтось у світі і міг подбати про себе, то це Кіллмайстер.


Хоук підняв один із папірців і знову вивчив його. Його тонкий рот, який часто нагадував Ніку вовчу пащу, скривився в сухій усмішці. Еймс добре виконав свою роботу. Все це було тут – до міжнародного аеропорту Токіо.


Нік у супроводі чотирьох японських дівчаток-скаутів сів у літак Northwest Airlines у Вашингтоні. Він був у веселому настрої і наполіг на тому, щоб поцілувати стюардесу і потиснути руку капітанові. Ніколи він не був по-справжньому неприємним, або лише злегка, і тільки коли він наполяг на танцях у проході, другого капітана викликали заспокоїти його. Пізніше він замовив шампанське всім пасажирів літака. Він вів інших пасажирів у пісні, заявляючи, що він дитя квітів і що кохання – його справа.


Насправді дівчаткам-скаутам вдалося досить добре контролювати його, і екіпаж, опитаний Еймсом на великій відстані, визнав, що політ був яскравим та незвичайним. Не те, щоб вони захотіли повторити це знову.


Вони без жодного опору висипали Ніка в Tokyo International та спостерігали, як дівчата-скаути відвозять його на митницю. Окрім того, вони не знали.


Еймс, все ще розмовляючи по телефону, встановив, що Нік і дівчата-скаути сіли в таксі і розчинилися в шаленій часті токійських машин. От і все.


І все-таки це було ще не все. Хоук повернувся до іншого жовтого тонкого аркуша з його власними записами.


Сесіл Обрі, трохи неохоче, нарешті визнав, що його порада про Річарда Філстона виходила від Кунідзо Мату, вчителя карате на пенсії, який живе зараз у Токіо. Обрі не знав, де саме в Токіо.


Мату багато років жив у Лондоні та працював у MI5.


"Ми завжди підозрювали, що він двійник", - сказав Обрі. Ми думали, що він теж працював на Jap Intelligence, але нам так і не вдалося це довести. Зараз нам було байдуже. Наші, е, інтереси не розходилися, і він добре попрацював для нас».


Хоук дістав кілька старих файлів і розпочав пошуки. Його пам'ять була майже ідеальна, але він любив підтверджувати.


Нік Картер знав Кунізо Мату в Лондоні і фактично використав його на кількох роботах. З безплідних звітів більше не було чого почерпнути. У Ніка Картера був спосіб вести особисті справи саме так – особисті.


І все ж - Хоук зітхнув і відсунув стос паперів. Він дивився на годинник Western Union. Це була підступна професія, і дуже рідко ліва рука знала, що робить права.


Еймс обшукав квартиру і знайшов у матраці люгер Ніка та стилет на шпильці. «Це було дивно, – визнав Хоук. Він повинен почуватися голим без них.


Але дівчата-скаути! Як, чорт забирай, вони потрапили в справу? Хоук почав сміятися, що він робив дуже рідко. Поступово він втратив контроль і безпорадно сів у крісло, очі його сльозилися, і він сміявся, доки його грудні м'язи не почали скорочуватися від болю.


Делія Стоукс спочатку не повірила. Вона зазирнула у двері. Звичайно ж. Старий сидів там і сміявся як цокнутий.


Розділ 8


Все буває вперше. Це був перший раз, коли Нік жебракував. Він добре вибрав свою жертву - добре одягненого чоловіка середнього віку з дорогим на вигляд портфелем. Він скинув п'ятдесят ієн з людини, яка оглянув Ніка з ніг до голови, наморщив ніс і поліз у кишеню. Передаючи записку Картеру, він трохи вклонився і нахилив свій чорний Хомбург.


Нік уклонився у відповідь. "Аригато, кандай на-сен".


"Єрошії десу". Чоловік відвернувся.


Нік вийшов на вокзалі Токіо і пішов на захід, у бік палацу. Неймовірний токійський трафік вже перетворився на масу таксі, що звивається, вантажівок, трамваїв, що брязкають, і приватних автомобілів. Повз промайнув мотоцикліст в аварійному шоломі з дівчиною, що чіплялася за заднє сидіння. Камінаріоку. Грозова порода.


Що тепер, Картер? Ані паперів, ані грошей. Розшукується для допиту у поліції. Настав час було ненадовго спуститися під землю - якщо йому було куди йти. Він сумнівався, що повернення Електричний палац принесе йому багато користі. У будь-якому випадку це не так рано.


Він відчув, як таксі зупиняється поруч із ним, і його рука ковзнула під плащ до кольта за поясом. "Sssttttt - Картер-сан! Сюди!"


Це була Като, одна із трьох дивних сестер. Нік швидко озирнувся. Це було звичайне таксі і, схоже, не було ніяких послідовників. Він увійшов. Може, він займе кілька ієн.


Като забилась у своєму кутку. Вона недбало посміхнулася йому і прочитала команду водієві. Таксі полетіло, як зазвичай токійські таксі, з вереском шин і водієм, що не боїться, що хтось наважиться йому завадити.


"Сюрприз", - сказав Нік. «Я не очікував побачити тебе знову, Като. Ти Като?


Вона кивнула головою. «Для мене велика честь знову бачити вас, Картер-сан. Але я цього не шукаю. Багато проблем. Тонака зникла».


У його череві повернувся неприємний черв'як. Він чекав на це.


«Вона не відповіла на дзвінок. Ми з Сато пішли до неї у квартиру, і там сталася бійка – все розірвано на частини. І вона пішла».


Нік кивнув у бік водія.


"Він в порядку. Один з нас".


"Як ви думаєте, що трапилося з Тонакою?"


Вона байдуже знизала плечима. Хто може сказати? Але я боюся – усі ми. Тонака була нашим лідером. Можливо, вона має Джонні Чоу. Якщо так, він катуватиме її і змусить привести їх до свого батька. Кунідзо Мату. Чикоми хочуть вбити його, тому що він виступає проти них.


Він не сказав їй, що Мату мертвий. Але він почав розуміти, чому Мату був мертвий і чому він майже потрапив у пастку.


Нік поплескав її по руці. «Я зроблю все, що в моїх силах. Але мені потрібні гроші і місце, де можна сховатися на кілька годин, доки я не складу план. Ви можете це зробити?»


«Так. Ми йдемо туди зараз. У будинок гейш у Шимбасі. Мато та Сато теж будуть там. Як тільки вони не знайдуть тебе.


Він замислився над цим. Вона побачила його збентеження і посміхнулася. Ми всі тебе шукали. Сато, Мато та я. Все у різних таксі. Ми ходимо всіма станціями і дивимося. Тонака нам мало що розповідала – просто, що ти ходив до її батька. Краще, ти Бачиш, кожен із нас не надто багато знає про те, що роблять інші. Але коли Тонака відсутня, ми знаємо, що маємо знайти тебе для допомоги. Так що ми отримуємо таксі та починаємо шукати. Це все, що ми знаємо і це спрацювало. Я знайшла тебе."


Нік вивчав її, поки вона говорила. Це була не дівчинка-скаут із Вашингтона, а гейша! Він мав здогадатися.


На даний момент у ній не було нічого гейші, окрім складної зачіски. Він подумав, що вона працювала тієї ночі і рано-вранці. Гейші дотримувалися дивного годинника, продиктованого примхами їх різних покровителів. Тепер її обличчя все ще сяяло від холодного крему, яким вона видалила крейдяний макіяж. На ній був коричневий пуловер, міні-спідниця та крихітні чорні корейські черевики.


Нік подумав, наскільки безпечним буде будинок гейш. Але це все, що мав. Він запалив останню сигарету і почав ставити запитання. Він не збирався говорити їй більше, ніж мусить. Це було найкраще, як вона сама сказала.


«Про це Піте Фремонт, Като. Тонака сказав мені, що ти взяв його вбрання? Цей одяг?»


"Це правда. Це була дрібниця». Вона явно була спантеличена.


"Де був Фремонт, коли ви це зробили?"


"В ліжку. Спав. Ми так думали».


"Так і думала? Спав він чи ні? Щось тут досить підозріле.


Като серйозно подивилася на нього. На одному блискучому передньому зубі була пляма помади.


«Я говорю, так і думали. Ми беремо його одяг. Легше, бо його дівчат тоді не було. Пізніше ми дізнаємось, що Піт мертвий. Він помер уві сні».


Христе! Нік повільно порахував до п'яти.


"Тоді що ти зробила?"


Вона знову знизала плечима. "Що можна зробити? Нам потрібний одяг для тебе. Ми беремо. Ми знаємо, що Піт помер від віскі, він п'є, п'є весь час і що його ніхто не вбиває. Ми йдемо. Потім ми повертаємось і забираємо тіло і приховати це, щоб поліція не впізнала”.


Він дуже м'яко сказав: "Вони дізналися, Като".


він швидко пояснив свою зустріч із поліцією, не згадавши той факт, що Кунідзо Мату також був мертвий


Като не виглядала дуже враженою. «Так. Мені дуже шкода. Але я знаю, що сталося, думаю. Ми йдемо, щоб відвезти одяг до Тонаки. Прийшла дівчина. Вона знайшла Піта мертвим від алкоголю та зателефонувала до поліції. Вони приходять. Потім усі їдуть. знаючи, що там були поліція та дівчина, ми беремо тіло і ховаємо його. Окей? "


Нік відкинувся назад. "Думаю, добре", - слабо сказав він. Це має бути зроблено. Це було дивно, але принаймні пояснювало справу. І це могло б йому допомогти - токійські копи втратили тіло, і вони могли б трохи зніяковіти. Вони можуть вирішити применшити значення цього, якийсь час замовкнути, принаймні поки не знайдуть тіло або не відмовляться від нього. Це означало, що його опис не буде в газетах, на радіо та телебаченні. Ще немає. Отже, його прикриття в ролі Піта Фремонта все ще було добрим - до певного моменту. З гаманцем було б краще, але це не було назавжди.


Вони пройшли готель Shiba Park Hotel і повернули праворуч у бік храму Хікава. Це був район житлових будинків, де подекуди стояли вілли, оточені садом. Це був один із найкращих районів гейш, де етика була жорсткою, а поведінка – стриманою. Минули часи, коли дівчатам доводилося жити в атмосфері мідзу шобай, за межею блідості. Порівняння завжди були образливими - в даному випадку особливо, - але Нік завжди вважав гейш нарівні з дівчатами на виклик з Нью-Йорка найвищого класу. З гейшами набагато краще за розумом і талантами.


Таксі згорнуло на під'їзну доріжку, яка вела назад через сади, повз басейн і мініатюрний мост. Нік щільніше притяг до себе смердючий плащ. Такий бомж, як він, збирався трохи виділятись у висококласному будинку гейші.


Като поплескала його по коліна. «Ми підемо у відокремлене місце. Скоро приїдуть Мато та Сато, і ми зможемо поговорити. Будувати плани. Ми повинні, тому що, якщо ти не допоможеш зараз, не зможеш допомогти, це буде дуже погано для всіх дівчат Ця».


Таксі зупинилося під портьє. Будинок був великим і блоковим, у західному стилі, з каменю та цегли. Като заплатила водієві і затягла Ніка всередину і вгору, в тиху вітальню, обставлену шведською.


Като сіла на стілець, стягнула міні-спідницю і подивилася на Ніка. На даний момент він пригощав себе скромним напоєм із невеликого бару в кутку.


"Ви хочете прийняти ванну, Картер-сан?"


Нік підняв скотч і глянув крізь бурштин. Чудовий колір. «Басу буде номером один. У мене є час?" Він знайшов пачку американських сигарет і розкрив її. Життя йшло вгору.


Като глянула на годинник на своєму тонкому зап'ясті. "Думаю що так. Багато часу. Мато і Сато кажуть, що якщо вони не знайдуть тебе, вони вирушать до Електричного палацу і подивляться, чи немає повідомлення».


"Повідомлення від кого?"


Тонкі плечі рухалися під светром. "Хто знає? Можливо ти. Може, навіть Тонака. Якщо вона у Джонні Чоу, можливо, він дасть нам знати, щоб налякати нас».


"Може бути і так."


Він потягував віскі і дивився на неї. Вона нервувала. Дуже. На ній була одна нитка невеликих перлів, і вона продовжувала гризти їх, змащуючи їх губною помадою. Вона продовжувала крутитися в кріслі, схрещуючи і перехрещуючи ноги, і він побачив спалах коротких білих штанів.


"Картер-сан?"


"Що ж?"


Вона жувала ніготь мізинця. «Мені подобається в тебе дещо спитати. Йо'у, не гнівайся?»


Нік посміхнувся. «Мабуть, ні. Я не можу цього обіцяти, Като. Що це?"


Коливання. Потім; «Я тобі подобаюсь, Картер-сан? Думаєш, я гарненька?»


Він зробив. Вона була. Дуже гарненька. Як мила маленька лялька лимонного кольору. Він так їй сказав.


Като знову подивилася на годинник. «Я дуже смілива, Картер-сан. Але мені все одно. Ти мені подобаєшся вже давно - відколи ми намагаємося продати тобі печиво. Ти дуже подобаєшся. Зараз у нас є час, чоловіки не приходять до вечора, а Мато та Сато ще немає. Я хочу прийняти з тобою ванну, а потім зайнятися коханням. Ти хочеш? "


Він був щиро зворушений. І знав, що його шанують. У першу мить він не хотів її, а потім, наступної миті, він зрозумів, що хоче. Чому б і ні? Зрештою, це було все, про що йдеться. Кохання та смерть.


Вона неправильно зрозуміла його вагання. Вона підійшла до нього і легенько провела пальцями на його обличчі. Очі в неї були довгі і темно-карі, сповнені бурштинових іскор.


«Ви розумієте, – м'яко сказала вона, – що це не бізнес. Я зараз не гейша. Я даю. Ви берете. Ви підійдете?


Він розумів, що її потреби дуже великі. Вона була налякана і на мить залишилася сама. Їй потрібний був комфорт, і вона це розуміла.


Він поцілував її. "Я візьму", - сказав він. "Але спочатку я візьму басу".


Вона відвела його у ванну кімнату. За мить вона приєдналася до нього в душі, і вони намилили і витирали один одного у всіх красивих і відокремлених місцях. Від неї пахло лілеєю, а груди у неї були як у молодої дівчини.


Вона відвела його до сусідньої спальні зі справжнім американським ліжком. Вона змусила його розтягнутися на спині. Вона поцілувала його і прошепотіла: «Змовчи, Картер-сан. Я роблю все, що потрібне.


"Не зовсім все", - сказав Нік Картер.


Вони тихо сиділи в передній кімнаті, курили і дивилися один на одного із задоволеною любов'ю, коли двері відчинилися і ввійшли Мато та Сато. Вони тікали. Сато плакав. Мато ніс пакет, загорнутий у коричневий папір. Вона простягла його Ніку.


«Це приходить до Electric Palace. Для вас. Із запискою. Ми… прочитали записку. Я… я…» Вона відвернулась і заплакала, задихаючись, макіяж стікав її гладкими щоками.


Нік поклав пакунок на стілець і взяв записку з роздрукованого конверта.


Піт Фремонт – у нас є Тонака. Докази в коробці. Якщо не хочеш, щоб вона втратила інше, одразу ж приходь у клуб Electric Palace. Чекай зовні, на тротуарі. Одягніть плащ.


Підпису не було, тільки круглий трафарет дерев'яної відбивної, зроблений червоним чорнилом. Нік показав його Като.


"Джонні Чоу".


Він спритними великими пальцями вирвав шнур із пакунка. Троє дівчат завмерли, тепер мовчки, приголомшені, чекаючи на новий жах. Сато перестала плакати і затиснула рота пальцями.


Кіллмайстер підозрював, що все буде дуже погано. Це було ще гірше.


Усередині коробочки на ватяній подушечці лежав закривавлений шматок округлої плоті з неушкодженими соском та аурою. Жіночі груди. Ніж був дуже гострим, і використовувався дуже вміло.


Розділ 9


Кіллмайстер рідко бував у холоднішій і кривавій люті. Він віддав дівчатам короткі накази крижаним голосом, потім залишив будинок гейш і підійшов до Шімбасі дорі. Його пальці пестили холодний приклад кольта. Зараз хотів би. вилив обойму в живіт Джонні Чоу з усім задоволенням у світі. Якщо йому справді прислали груди Тонакі - три дівчата були в цьому впевнені, тому що саме так грав Джонні Чоу - тоді Нік мав намір стягнути з цього виродка таку саму кількість м'яса. Його живіт скрутило від того, що він щойно побачив. Цей Джонні Чоу повинен бути садистом, щоб покінчити з усіма садистами – навіть для Чіком.


Таксі не було видно, тому він продовжував йти, роз'їдаючи відстань злісними кроками. Не було й мови про те, щоби не поїхати. Ще може бути шанс урятувати Тонаку. Рани загоювалися, навіть найсильніші, і були такі речі, як штучні груди. Не дуже привабливе рішення, але краще за смерть. Він думав, що для молодої та красивої дівчини все, майже все, буде краще за смерть.


Таксі досі немає. Він повернув ліворуч і попрямував до Гіндза-дорі. Від того місця, де він був зараз, до клубу «Електричний палац» було приблизно півтори милі. Като дала йому точну адресу. По дорозі він почав розумітися на цьому. Крутий, досвідчений, хитрий та розважливий розум професійного агента найвищого рівня.


Викликали Піта Фремонта, а не Ніка Картера. Це означало, що Тонака, навіть у агонії тортур, зуміла прикрити його. Їй довелося дати їм щось, ім'я, і тому вона дала ім'я Піт Фремонт. Проте вона знала, що Фремонт помер від алкоголізму. Усі три дівчини, Като, Мато та Сато, присяглися в цьому. Тонака знала, що Фремонт мертвий, коли віддала йому одяг цієї людини.


Джонні Чоу не знав, що Фремонт мертвий! Очевидно. Це означало, що він не знав Піта Фремонта або знав його лише трохи, можливо, за репутацією. Чи знав він Фремонта в обличчя, скоро з'ясується, коли вони зустрінуться віч-на-віч. Нік знову торкнувся кольта на своєму поясі. Він з нетерпінням чекав на це.


Таксі поки що немає. Він зробив паузу, щоб закурити. Рух був важким. Мимо проїхала поліцейська машина, не звернувши на нього жодної уваги. Не дивно. Токіо був другим за величиною містом у світі, і якщо копи сидітимуть на трупі Фремонта до тих пір, поки вони знову не знайдуть тіло, їм знадобиться трохи часу, щоб зібратися.


Куди поділися чортові таксі? Це було так само погано, як у дощову ніч у Нью-Йорку.


Далеко вниз по Гіндзе, ще за милю звідси, виднілася блискуча конструкція бункера універмагу Сан-ай. Нік перевів кольт у зручніше становище і знову пішов далі. Він не став перевіряти свій відкат, бо тепер йому було начхати. Джонні Чоу, мабуть, був упевнений, що він прийде.


Він згадав, як Тонака казав, що Піт Фремонт іноді допомагав дівчатам Ця, коли був досить тверезий. Швидше за все, Джонні Чоу знав це навіть якщо він не знав Фремонта особисто. Чоу, мабуть, хоче укласти якусь угоду. Піт Фремонт, хоч і був неробою і алкоголіком, все ж таки був до певної міри газетярем і міг мати зв'язки.


Або Джонні Чоу, можливо, просто захоче отримати Фремонт - дати йому таке ж лікування, яке він дав Кунізо Мату. Це могло бути так просто. Фремонт був ворогом, він допомагав Ета, а Джонні Чоу використовував дівчину як приманку, щоб позбутися Фремонта.


Нік знизав великими плечима і пішов далі. Одне він знав точно – Тонака його прикрила. Його особистість як Ніка Картера, AXEman все ще була безпечною.


, За ним виходив мрець.


Він не помітив чорний "мерседес", поки не стало надто пізно. Він вилетів із дорожнього виру і зупинився поряд з ним. Два акуратно одягнені японці вискочили і пішли поряд з Ніком, по одному з обох боків. "Мерседес" поповз за ними.


На мить Нік подумав, що це можуть бути детективи. Він одразу відмовився від цієї ідеї. Обидва чоловіки були в легких пальтах і тримали праві руки в кишенях. Вищий з них у товстих окулярах штовхнув Картера з пістолетом у кишені. Він усміхнувся.


"Аната але онамаева?"


Класні руки. Він знав, що тепер вони не копи. Йому запропонували покататися в справжньому чиказькому стилі. Він обережно тримав руки подалі від пояса.


"Фремонт. Піт Фремонт. Що до тебе?"


Чоловіки обмінялися очима. Той, хто в окулярах, кивнув і сказав: «Дякую вам. Ми хотіли бути впевнені, що це правильна людина. Будь ласка, сядьте у машину».


Нік спохмурнів. "Що, якщо я цього не зроблю?"


Інший чоловік, невисокий і м'язистий, не посміхався. Він тицьнув Ніка прихованим пістолетом. «Було б дуже сумно. Ми тебе вб'ємо».


Вулиця була переповнена. Люди штовхалися і метушилися навколо них. Ніхто не звертав на них жодної уваги. Так було скоєно багато професійних убивств. Вони розстріляють його та поїдуть на «Мерседесі», і ніхто нічого не побачить.


Невисокий чоловік штовхнув його до узбіччя. "В машині. Ви йдете тихо, і вам ніхто не завдасть шкоди.


Нік знизав плечима. "Тож я прийду тихо". Він сів у машину, готовий упіймати їх у незахищений момент, але шанс не мав. Коротун пішов за ним, але не дуже близько. Високий обійшов і забрався з іншого боку. Вони затиснули його, і в полі зору з'явилися пістолети. Намбу. Цими днями він часто бачив намбу.


«Мерседес» від'їхав від узбіччя і знову спритно почав рухатися. На шофері була шоферна ліврея і темний кашкет. Він їздив так, ніби знав свою справу.


Нік змусив себе розслабитись. Його шанс прийде. «До чого такий поспіх? Я поїхав до Електричного палацу. Чому Джонні Чоу такий нетерплячий?»


Високий чоловік обшукував Ніка. При назві Чоу він зашипів і дивився на свого товариша, який знизав плечима.


"Шизуки ні!"


Нік заткнися. Отже, вони не були від Джонні Чоу. Хто ж тоді, чорт забирай?


Людина, яка його обшукала, знайшла кольт і витягла його з-за пояса. Він показав його своєму товаришеві, який холодно глянув на Ніка. Чоловік сховав кольт під пальто.


Під його спокоєм Нік Картер був лютий і тривожний. Він не знав, хто вони такі, куди та навіщо його везуть. Це був несподіваний розвиток подій, якого неможливо передбачити. Але коли він не з'явився в Electric Palace, Джонні Чоу повернувся на роботу над Тонакою. Його охопило розчарування. На даний момент він був безпорадний, як немовля. Він не міг нічого вдіяти.


Їхали довго. Вони не намагалися приховати свій пункт призначення, хоч би яким він був. Водій ніколи не говорив. Двоє чоловіків пильно спостерігали за Ніком, пістолети ледве приховували їхнє пальто.


«Мерседес» проїхав повз Токійську вежу, ненадовго повернув на схід до Сакуради, а потім різко повернув праворуч на Мейдзі Дорі. Дощ припинився, і слабке сонечко пробивалося крізь низькі сірі хмари. Вони добре проводили час навіть у завантаженому та галасливому русі. Водій був генієм.


Вони обійшли парк Арісугава, і за кілька миттєвостей Нік помітив зліва станцію Сибуя. Прямо попереду лежало Олімпійське село, а трохи на північний схід – Національний стадіон.


За садом Синдзюку вони різко повернули ліворуч повз святилище Мейдзі. Тепер вони в'їжджали до передмістя, і країна відчинялася. Вузькі провулки вели в різні боки, і Нік час від часу бачив великі будинки, що стоять далеко від дороги за акуратно остриженими огорожами та невеликими садами зі сливи та вишні.


Вони повернули з головної дороги і повернули ліворуч на смугу з чорним верхом. Через милю вони звернули на інший, вужчий вулик, який закінчився високими залізними воротами, оточеними кам'яними колонами, вкритими лишайником. Меморіальна дошка на одній з колон свідчила: Msumpto. Це нічого не означало для AXEman.


Невисокий чоловік вийшов і натиснув кнопку на одній із колон. За мить ворота відчинилися. Вони їхали звивистою дорогою, вимощеною щебенем, обрамленою парком. Нік помітив рух ліворуч від себе і спостерігав, як невелика череда крихітних білохвостих оленів порається між присадкуватими деревами у формі парасольки. Вони обігнули ряд півонів, що ще не квітнули, і в полі зору з'явився будинок. Він був величезний і тихо говорив про гроші. Старі гроші.


Дорога вилася у вигляді півмісяця перед широкими сходами, що ведуть на терасу. Праворуч і ліворуч грали фонтани, а осторонь був великий басейн, ще не заповнений на літо.


Нік подивився на високу людину. "Мітсубісі-сан чекає на мене?"


Чоловік тицьнув його пістолетом. "Виходь. Жодних розмов".


Коротше людина подумала, що це було досить кумедно.


Він глянув на Ніка і посміхнувся. «Міцубісі-сан? Ха-ха».


Центральний блок будинку був величезний, побудований з обробленого каменю, в якому все ще сяяли слюди та прожилки кварцу. Два нижні крила розташовувалися під кутом назад від основного блоку, паралельно балюстраді тераси, де-не-де усеяної величезними урнами у формі амфор.


Вони провели Ніка через арочні двері у величезне фойє, викладене мозаїкою. Невисокий чоловік постукав у двері, що відчинялися праворуч. Зсередини британський голос, високий від мерзенності вищих класів, сказав: "Приходьте".


Високий чоловік сунув свою намбу в поперек Ніка і тицьнув. Нік пішов. Тепер він дуже хотів. Філстон. Річард Філстон! Так мало бути.


Вони зупинилися за дверима. Кімната була величезною, схожою на бібліотеку-кабінет із напівобкладеними панелями стінами та темною стелею. По стінах марширували батальйони книжок. У дальньому кутку столу горів єдиний світильник. У тіні, в тіні сидів чоловік.


Чоловік сказав: Ви двоє, можете йти. Зачекайте біля дверей. Чи не хочете випити, містере Фремонт?


Двоє японських бойовиків пішли. За ними масляно клацнули великі двері. Біля столу стояв старомодний візок із чаєм, навантажений пляшками, сифонами та великим термосом. Нік підійшов до нього. "Грай до кінця", - сказав він собі. Згадайте Піта Фремонта. Будь Пітом Фремонтом.


Коли він потягнувся за пляшкою віскі, він сказав: Хто ти? І що, чорт забирай, ти маєш на увазі, коли мене так схопили з вулиці! Хіба ти не знаєш, що я можу подати на тебе до суду?


Чоловік за столом хрипко посміхнувся. «Подати до суду на мене, містере Фремонт? Серйозно! У вас, американців, дивне почуття гумору. Я дізнався про це у Вашингтоні багато років тому. Одна склянка, містере Фремонт! Один. Ми будемо абсолютно відвертими, і, як бачите, я знай свою помилку. Я збираюся запропонувати тобі шанс заробити багато грошей, але щоб заробити його, ти маєш залишатися абсолютно тверезим».


Піт. Фремонт - це був Нік Картер, який був мертвий, і Фремонт, який вижив - Піт Фремонт кинув лід у високу склянку і, перекинувши пляшку віскі, налив багато і зухвало. Він пропив його, потім підійшов до шкіряного крісла біля столу і сів. Він розстебнув брудний плащ - він хотів, щоб Філстон побачив пошарпаний костюм, - і не зняв старовинного капелюха.


"Добре", - прогарчав він. «Отже, ви знаєте, що я алкоголік. Отже? Хто ви і що ви хочете від мене? Він п'яний. «І прибери це прокляте світло з моїх очей. Це старий трюк».


Чоловік нахилив лампу убік. Тепер між ними утворилася півтінь.


«Мене звуть Річард Філстон, – сказав чоловік. "Можливо, ви чули про мене?"


Фремонт коротко кивнув головою. "Я чув про тебе".


"Так", - м'яко сказав чоловік. «Я вважаю, я скоріше, еээ... сумно відомий».


Піт знову кивнув головою. "Це ваше слово, а не моє".


"Абсолютно вірно. Але тепер до справи, містере Фремонт. Цілком відверто, як я вже сказав. Ми обидва знаємо, хто ми, і я не бачу причин захистити один одного або шкодувати один одного. Ви згодні?"


Піт насупився. "Я згоден. Так припиніть кляту огорожу та переходьте до справи. Скільки грошей? І що мені потрібно зробити, щоб їх заробити?


Відійшовши від яскравого світла, він побачив людину за столом. Костюм був з легкого рукавичного солоного твіду бездоганного крою, тепер трохи поношеного. Жоден московський кравець ніколи не повторив би його.


«Я говорю про п'ятдесят тисяч американських доларів», - сказав чоловік. «Половина зараз – якщо ви згодні з моїми умовами».


«Продовжуй говорити, – сказав Піт. "Мені подобаються твої слова".


Сорочка була у блакитну смужку з коміром-стійкою. Краватка зав'язувалася маленьким вузлом. Королівська морська піхота. Людина, яка грала Піта Фремонта, пробіглася по файлах в голові: Філстон. Колись він служив у Королівській морській піхоті. Це було відразу після того, як він приїхав із Кембриджу.


Людина за столом вийняла цигарку з вишуканої перегородчастої коробки. Піт відмовився і намацав зім'яту пачку «Пелл Мелл». Дим по спіралі піднімався до кесонної стелі.


«Насамперед, - сказав чоловік. "Ви пам'ятаєте людину на ім'я Пол Якобі?"


"Так." І це він зробив. Нік Картер зробив. Іноді години, дні роботи над фотографіями та файлами окупалися. Підлога Якобі. Голландський комуніст. Незначний агент. Відомо, що якийсь час працював у Малайї та Індонезії. Випав із поля зору. Востаннє повідомлялося в Японії.


Піт Фремонт чекав, поки чоловік візьме він провідну роль. Як Якобі вписався у це.


Філстон відчинив ящик. Там було. шарудіння паперу. «Три роки тому Пол Якобі намагався завербувати вас. Він запропонував вам роботу, працюючи на нас. Ви відмовились. Чому?


Піт насупився і випив. "Тоді я не був готовий".


«Однак ви ніколи не повідомляли Якобі, ніколи нікому не говорили, що він російський агент. Чому?


«Це не моя біса занепокоєння. Може, я не хотів грати з Якобі, але це не означало, що я мав здати його. Все, що я хотів, все, що я хочу зараз, - це залишити одного, щоб напитися. Він різко розсміявся. Це не так просто, як ви думаєте.


Тиша. Він міг бачити обличчя Філстона зараз.


М'яка краса, розмита шістдесятьма роками. Натяк на підборіддя, тупий ніс, широко розставлені очі, позбавлені кольору в напівтемряві. Рот був зрадником - вільний, трохи вологий, шепіт жіночності. Млявий рот надто терпимого бісексуала. Файли клацали у мозку AXEman. Філстон був убивцею жінок. Вбивця людей теж у багатьох відношеннях.


Філстон сказав: "Ви не бачили Пола Джейкобі останнім часом?"


"Ні."


Натяк на посмішку. "Це зрозуміло. Його більше нема з нами. У Москві сталася аварія. Шкода».


Піт Фремонт пив. "Так. Шкода. Давай забудемо про Якобі. Що ти хочеш, щоб я зробив за п'ятдесят тисяч?"


Річард Філстон ставив свій темп. Він погасив цигарку і потягнувся за іншою. Ти не став би працювати на нас у той час, коли відмовив Якобі. Тепер ти працюватимеш на мене, як ти кажеш. Чи можу я запитати, чому це зміна поглядів? Я представляю тих же клієнтів, що й Якобі. Як ви повинні знати.


Філстон нахилився вперед, і Піт уважно глянув йому в очі. Бліді, розмиті сірі.


Піт Фремонт сказав: «Послухай, Філстон! Мені начхати, хто переможе. Ні біса! І все змінилося з того часу, як «Я знав Якобі. З того часу пішло багато віскі. Я старше. Я брокер. Зараз на моєму рахунку близько двохсот єн. Ось відповідь на ваше запитання? "


«Хммм - певною мірою так. Добре". Папір знову зашаріло. "Ви були газетярем у Штатах?"


Це був шанс виявити трохи сміливості, і Нік Картер дозволив Піту схопитися за нього. Він вибухнув неприємним сміхом. Він дозволив своїм рукам трохи тремтіти і з тугою глянув на пляшку віскі.


«Господи Боже, мужику! Тобі потрібні посилання? Добре. Я можу назвати тобі імена, але сумніваюся, що ти почуєш щось хороше».


Філстон не посміхнувся. «Так. Я розумію". Він звірився з газетою. «В один час ви працювали на Chicago Tribune. Також у New York Mirror та St. Louis Post-Dispatch, серед інших. Ви також працювали на Associated Press та Hearst International Service. Вас звільнили з усіх цих посад за вживання алкоголю. ? "


Піт засміявся. Він спробував підправити звук легким безумством. «Ви пропустили дещо. Новини Індіанаполісу та кілька газет по країні». Він згадав слова Тонакі і продовжив: «Є також «Гонконг Таймс» та «Сінгапур Таймс». Тут, у Японії, є Асахи, Осака та ще кілька. Ви називаєте газету Філстон, і мене, мабуть, звільнили з неї. "


«Хммм. Саме так. Але у вас все ще є зв'язки, друзі, серед газетярів?


Куди прямував цей ублюдок? В кінці тунелю, як і раніше, немає світла.


"Я б не став називати їх друзями", - сказав Піт. «Можливо, знайомих. У алкоголіка немає друзів. Але я знаю кількох хлопців, у яких я все ще можу зайняти долар, коли я досить зневірився».


І ви все ще можете створити історію? Велика історія? Припустимо, вам дали історію століття, справді приголомшливу сенсацію, як я вважаю, ви, хлопці, називаєте її, і вона була ексклюзивною для вас. Лише ви! влаштувати так, щоб така історія одразу отримала повне всесвітнє освітлення? "


Вони почали до цього підходити.


Піт Фремонт відкинув пошарпаний капелюх і дивився на Філстона: "Я міг би це зробити, так. Але це має бути справжнім. Цілком підтвердженим. Ви пропонуєте мені таку історію?"


"Я можу", сказав Філстон. “Я просто можу. І якщо я це зроблю, Фремонту, це буде повністю підтверджено. Не турбуйтесь про це!" Високий, хрипкий сміх істеблішменту був приватним жартом. Піт чекав.


Тиша. Філстон перемістився у своєму кріслі, що обертається, і втупився в стелю. Він погладив добре доглянуту руку по сріблясто-сивому волоссю. Це було суттю. Сукін син уже збирався ухвалити рішення.


Поки він чекав, AXEman розмірковував про капризи, перерви та випадковості своєї професії. Наприклад, час. Ті дівчата, які схопили справжнє тіло Піта Фремонта і ховали його за ті миті, коли копи та подруга Піта були поза сценою. Це шанс один мільйон. І тепер факт смерті Фремонта висів над його головою, мов меч. Тієї хвилини, коли Філстон чи Джонні Чоу дізнався правду, у справі був фальшивий Піт Фремонт. Джонні Чоу? Він почав думати по-новому. Може, для Тонакі це був вихід.


Рішення. Річард Філстон відкрив іншу скриньку. Він обійшов стіл. В руках у нього була товста пачка зелених банкнот. Він кинув гроші Піту навколішки. У цьому жесті була зневага, яку Філстон не приховував. Він стояв поруч, злегка погойдуючись на підборах. Під твідовим жакетом на ньому був тонкий коричневий светр, що не приховував невеликого черевця.


«Я вирішив довіритися тобі, Фремонте. Насправді я не маю вибору, але, можливо, це не такий вже й великий ризик. На мій досвід, кожен чоловік насамперед піклується про себе. Ми всі егоїсти. П'ятдесят тисяч доларів доставлять вас далеко від Японії. Це означає новий початок, мій друг, нове життя. Ви досягли дна – ми обидва це знаємо – і я можу допомогти»


Не думаю, що ви відмовитеся від цього шансу вибратися з канави. Я розумна людина, логічна людина, і я думаю, що ви теж. Це абсолютно твій останній шанс. Я гадаю, ви це розумієте. Ви можете сказати, що я граю у азартні ігри. Ставка на те, що ви виконуватимете роботу ефективно і залишитеся тверезими, доки вона не буде зроблена”.


Великий чоловік у кріслі тримав очі приховані. Він пропустив крізь пальці чіткі ноти і помітив жадібність. Він кивнув головою. «За такі гроші я можу залишатися тверезим. Ви можете повірити в це, Філстон. За такі гроші ви навіть можете мені довіряти.


Філстон зробив кілька кроків. У його ході було щось витончене, вишукане. AXEman ставив питання, чи справді цей хлопець дивний. У його словах не було жодних доказів. Тільки натяки.


«Це не зовсім питання довіри, – сказав Філстон. - Я впевнений, що ви розумієте. По-перше, якщо ви не виконаєте завдання до мого повного задоволення, вам не заплатять частину п'ятдесяти тисяч доларів, що залишилася. . Буде проміжок часу, звичайно. Якщо все вийде – то тобі заплатять».


Піт Фремонт насупився. «Схоже, я той, хто мусить тобі довіряти».


"У певному сенсі, так. Я міг би також вказати на дещо ще - якщо ви зрадите мене або якимось чином спробуєте обдурити вас, ви напевно будете вбиті. КДБ мене дуже поважає. Ви напевно чули про їхні довгі руки. ? "


"Я знаю." Похмуро. "Якщо я не виконаю завдання, вони мене вб'ють".


Філстон глянув на нього своїми вимитими сірими очима. «Так. Рано чи пізно вони тебе уб'ють».


Піт потягнувся за пляшкою віскі. "Добре Добре! Чи можу я ще випити?»


Ні. Ти зараз у мене на службі. Не пий, доки робота не буде виконана».


Він відкинувся на спинку стільця. «Вірно. Я забув. Ти щойно купив мене».


Філстон повернувся за стіл і сів. "Ви вже шкодуєте про угоду?"


Ні. Я сказав тобі, чорт забирай, мені все одно, хто переможе. У мене більше нема країни. Нема вірності. Ти щойно отримав мене! А тепер припустимо, що ми скоротимо переговори, і ви скажете мені, що я маю зробити."


"Я сказав вам. Я хочу, щоб ви помістили статтю у світову пресу. Ексклюзивна історія. Найбільша історія, яка колись була у вас чи будь-якого іншого газетяра».


"Третя світова війна?"


Філстон не посміхнувся. Він дістав нову сигарету з пачки перегородчатої тканини. "Можливо. Я так не думаю. Я…»


Піт Фремонт чекав, насупившись. Цей виродок ледве стримався, щоб сказати це. Як і раніше, смикаючи ногу в холодній воді. Не наважується взяти на себе зобов'язання щодо досягнення точки неповернення.


«Треба опрацювати безліч деталей», - сказав він. "Багато передісторії, яку ти маєш зрозуміти. Я..."


Фремонт встав і загарчав у несамовитій люті людини, яка жадала випити. Він грюкнув пачкою грошей по долоні. «Я хочу ці гроші, чорт забирай. Я зароблю їх. Але навіть за ці гроші я не піду на щось сліпе. Що це?"


«Імператора Японії збираються вбити. Ваше завдання – переконати, що в цьому звинуватить китайців».


Розділ 10


Кіллмайстер не надто здивувався. Піт Фремонт був, і він мав це показати. Довелося показати подив, сум'яття та недовіру. Він зробив паузу, підносячи до рота цигарку, і дозволив собі відвиснути щелепи.


"Ісус Христос! Ти, мабуть, не в своєму розумі».


Річард Філстон, тепер, коли він нарешті це сказав, насолоджувався переляком, який він викликав.


"Зовсім ні. Якраз навпаки. Наш план, план, над яким ми працювали протягом кількох місяців, – це суть логіки та розсудливості. Китайці – наші вороги. Рано чи пізно, якщо їх не запобігти, вони почнуть війну з Росією. Заходу це сподобається. Вони будуть сидіти склавши руки і отримувати з цього зиск. Тільки цього не станеться. Ось чому я перебуваю в Японії, наражаючи себе на величезний особистий ризик».


Фрагменти файлу Філстона блиснули у свідомості AXEman, як монтаж. Фахівець із вбивств!


Піт Фремонт придумав вираз трепету, змішаного з сумнівом. «Я думаю, ти справді серйозно, присягаюсь Богом. І ти збираєшся вбити його!


"Це не ваша справа. Ви не будете присутні, і жодна відповідальність чи звинувачення не буде на вашій голові».


Піт кисло засміявся. «Давай, Філстон! Я в цьому замішаний. На даний момент я замішаний. Якщо мене зловлять, я не матиму голови. Вони відріжуть її як капусту. , але навіть такий п'яний, як я, хоче зберегти голову».


«Запевняю вас, – сухо сказав Філстон, – що ви не будете замішані. Або не обов'язково, якщо ви використовуєте свою голову, щоб тримати її на плечах. Зрештою, я очікую, що ви виявите деяку винахідливість за п'ятдесят тисяч доларів».


Нік Картер дозволив Піту Фремонту сидіти похмурим і непереконливим, тоді як він дозволив своєму розуму вільно і швидко рухатися. Він уперше почув цокання високого годинника в кутку кімнати. Телефон на столі Філстона був удвічі більший за звичайний. Він ненавидів їх обох. Час та сучасні комунікації невблаганно працювали проти нього. Нехай Філстон дізнається, що справжній Фремонт мертвий, а він, Нік Картер, такий самий мертвий.


Ніколи не сумнівався у цьому. Ці двоє головорізів за дверима були вбивцями. У Філстона безперечно був пістолет у столі. На його лобі виступив легкий піт, і він вивудив брудну носову хустку. Це могло легко вийти з-під контролю. Він повинен був підштовхнути Філстона, чинити тиск на його власний план і забратися звідси до біса. Але не надто швидко. Не варто виявляти надто багато занепокоєння.


«Ви розумієте, – шовковисто сказав Філстон, – що ви не можете відступити зараз. Ви дуже багато знаєте. Будь-які ваші коливання просто означають, що я мушу вбити вас».


«Я не відступаю, чорт забирай. Я намагаюся звикнути до цієї ідеї. Господи! Вбити Імператора. Зробити так, щоби провину за це поклали на китайців. Це не зовсім гра в присідання, розумієте. І ти можеш тікати потім. Я не зможу. Я мушу залишитися і попітніти. Я не можу дати таку велику брехню, якщо я втечу до Нижньої Саксонії».


«Саксонія? Не думаю, що я…»


"Неважливо. Дай мені шанс розібратися. Коли ж це вбивство станеться?


"Завтра ввечері. Будуть бунти та масові саботажі. Великий саботаж. У Токіо буде відключено електрику, як і в багатьох інших великих містах. Це прикриття, як ви знаєте. Імператор зараз перебуває у резиденції у Палаці."


Піт повільно кивнув головою. «Я починаю розуміти. Ви працюєте з китайцями – до певного моменту. Щодо саботажу. Але вони нічого не знають про вбивство. Правильно?»


«Навряд чи, – сказав Філстон. Це не було б великим переворотом, якби вони це зробили. Я пояснив це - Москва та Пекін перебувають у стані війни. Це акт війни. Чиста логіка. Ми маємо намір завдати китайцям стільки неприємностей, що вони не зможуть турбувати нас роками”.


Час майже настав. Настав час чинити тиск. Час вибратися звідти і дістатися Джонні Чоу. Реакція Філстона була важливою. Можливо, життя чи смерть важливі.


Ще немає. Ще не зовсім.


Піт закурив ще одну цигарку. "Мені доведеться влаштувати цю штуку", - сказав він людині за столом. "Ти це розумієш? Я маю на увазі, що я не можу після цього просто кинутися в холод і крикнути, що маю сенсацію. Вони не стали б мене слухати. Як ти знаєш, моя репутація не така гарна. точка – як я збираюся довести цю історію? Підтвердити та задокументувати її? Сподіваюся, ви подумали про це».


"Милий мій! Ми не любителі. Післязавтра, якомога раніше, ви відправитеся до відділення Гіндза Chase Manhattan. Ви матимете ключ від сейфа. У ньому ви знайдете всю документацію, яка вам знадобиться. Плани, замовлення, підписи, платіжні квитанції, все. Вони підтвердять вашу історію. Саме ці папери ви покажете своїм друзям по телеграфних службах та в газетах. Запевняю вас, вони абсолютно бездоганні. Ніхто не засумнівається у вашій історії, прочитавши їх».


Філстон посміхнувся. «Можливо навіть деякі китайці, які виступають проти Мао, повірять у це».


Піт засовався в кріслі. «Це інша справа – за моєю шкірою прийдуть Чікоми. Вони дізнаються, що я брешу. Вони спробують мене вбити».


"Так", - погодився Філстон. «Я вважаю, що так і буде. Боюся, я маю дозволити тобі турбуватися про це. Але ти вижив так довго, незважаючи ні на що, і тепер ти маєш двадцять п'ять тисяч доларів готівкою. Я думаю, ти впораєшся».


"Коли і як я отримаю решту двадцять п'ять тисяч, якщо я їх виконаю це?"


«Вони будуть переведені на рахунок у Гонконгу – коли ми будемо задоволені вашою роботою. Я впевнений, що це стане вам стимулом».


На столі Філстона задзвонив телефон. AXEman сунув руку в плащ, забувши на мить, що Кольта більше немає. Він вилаявся собі під ніс. В нього нічого не було. Нічого, крім його м'язів та його мозку.


Філстон говорив у інструмент. "Так Так. Він у мене. Він зараз тут. Я збирався тобі подзвонити».


Картер слухав, дивлячись на свої пошарпані зношені туфлі. Кому зателефонувати? Чи можливо, що ...


Голос Філстона став різким. Він хмурився. «Послухай, Джонні, я наказую! І в цей момент ти їм не підкоряєшся, дзвонячи мені. Не роби цього знов. Ні, я гадки не мав, що це було так важливо, так терміново для тебе. у будь-якому разі я закінчив з ним і пошлю його із собою. Звичайне місце. Дуже добре. Що? Так, я дав йому всі його інструкції та, що важливіше, я йому заплатив».


У телефоні пролунала люта лайка. Філстон насупився.


«Це все, Джей! Ти знаєш свою роботу - він повинен перебувати під постійним наглядом, поки ця справа не буде виконана. Я вважаю тебе відповідальним. Так, все йде за графіком та відповідно до плану. Повість трубку. Ні. не буду на зв'язку, поки ця справа не закінчиться. Ти робиш свою роботу, а я зроблю свою». Філстон з гуркотом поклав слухавку.


Піт Фремонт закурив сигарету і почав чекати. Джонні? Джонні Чоу? Він почав сподіватися. Якби це спрацювало, йому не довелося б використати свій власний наполовину повний план. Він обережно спостерігав за Філстоном. Якщо прикриття Фремонта було висаджено в повітря, справи пішли погано.


Якщо йому треба було піти, він хотів узяти з собою Філстона.


Річард Філстон глянув на нього. "Фремонт?"


AXEman знову зітхнув. "Що ж?"


"Ви знаєте чи чули про людину на ім'я Джонні Чоу?"


Піт кивнув головою. «Я чув про нього. Ніколи не зустрічав його. Кажуть, що він є головним для місцевих Chicoms. Я не знаю, як це правда».


Філстон обійшов стіл. Не надто близько до великого чоловіка. Пухким вказівним пальцем він почухав підборіддя.


«Слухай уважно, Фремонте. З цього моменту ти ходитимеш по лезу бритви. Це Чоу щойно говорив телефоном. Він хоче тебе. Причина, через яку він хоче тебе, полягає в тому, що він і я деякий час тому вирішили використати тебе. як газетяра, щоб підкинути оповідання ".


Піт пильно глянув на нього. Воно почало желеподібне.


Він кивнув головою. "Звісно. Але не розповідь? Цей Джонні Чоу хоче, щоб я підкинув ще одну історію?


«Точно. Чоу хоче, щоб ти створив історію, яка звинувачує Ця у всьому, що має відбутися. Я погодився з цим, звичайно. Тобі доведеться взяти Ця звідти і так зіграти».


«Зрозуміло. Ось чому мене схопили з вулиці – спочатку треба було поговорити зі мною».


"Знову вірно. Жодних реальних труднощів - я можу приховати це, сказавши, як я вже сказав, що я особисто хотів дати вам інструкції. Чоу, природно, не знатиме, які інструкції. Він не повинен бути підозрілим, або не більш ніж зазвичай Ми насправді не довіряємо один одному, і у кожного з нас є свої окремі організації.Передаючи вас йому, я трохи заспокою його.Я мав намір зробити це у будь-якому випадку.У мене мало чоловіків, і я не можу приставити їх дивитися на тебе”.


Піт кисло посміхнувся. "Ви відчуваєте, що маєте стежити за мною?"


Філстон повернувся до свого столу. «Не будь дурнем, Фремонте. Ви сидите на одній із найбільших історій цього століття, у вас є двадцять п'ять тисяч доларів моїх грошей, і ви ще не зробили своєї роботи. Звичайно, ти не сподівався, що я дозволю тобі бігати безкоштовно? "


Філстон натиснув кнопку на своєму столі. "У тебе не повинно бути жодних проблем. Все, що тобі дійсно потрібно зробити, це залишатися тверезим і тримати язик за зубами. І оскільки Чоу думає, що тебе найняли, щоб створити історію про Ця, ти можеш приступити до її створення, як ти кажеш, просто як завжди. Єдина різниця в тому, що Чоу не знатиме, яку історію ви напишете, поки не стане занадто пізно. Через хвилину хтось буде тут - чи є останні питання?


«Так. Дуже великий. Якщо я перебуватиму під постійним наглядом, як мені піти від Чоу та його хлопчиків, щоб опублікувати цю історію? Як тільки він дізнається, що Імператора вбито, він уб'є мене. . Це буде перше, що він зробить. "


Філстон знову погладив підборіддя. "Я знаю, що це труднощі. Ви, звичайно, повинні сильно залежати від себе, але я допоможу всім, що зможу. Я посилаю людину з вами. Одна людина - це все, що я можу зробити, і все, що Чоу буде Я був змушений наполягати на тому, щоби підтримувати зв'язок.


Завтра вас відвезуть на місце заворушень на території Палацу. Дмитро піде з вами, нібито щоб допомогти вас охороняти. Насправді, в момент, що найбільш підходить вам, він допоможе вам піти. Вам двом доведеться працювати разом. Дмитро хороша людина, дуже крута і цілеспрямована, і їй вдасться звільнити вас на кілька миттєвостей. Після цього ви будете самі собою».


У двері постукали. "Ходімо," сказав Філстон.


Чоловік був хлопцем з професійної баскетбольної команди. AXEman порахував його зростання - добрих шість футів вісім дюймів. Він був худий, як планка, а його довгий череп був дзеркально лисим. У нього були акромегалічні риси обличчя і маленькі темні очі, а костюм висів на ньому, як намет, що погано сидів. Рукави його піджака були надто короткими і оголювали брудні манжети.


«Це Дмитро, – сказав Філстон. «Він стежитиме за тобою та за тобою в міру своїх можливостей. Не дозволяй його зовнішності вводити тебе в оману, Фремонте. Він дуже швидкий і зовсім не дурний».


Високе опудало тупо дивилося на Ніка і кивнуло. Він і Філстон пройшли в дальній кут кімнати і коротко порадилися. Дмитро продовжував кивати і повторювати: «Так… Так…»


Дмитро підійшов до дверей і почав чекати. Філстон простяг руку людині, яку вважав Пітом Фремонтом. "Хай щастить. Я не побачу вас знову. Звісно, ні, якщо все піде за планом. Але я зв'яжуся з вами, і якщо ви доставите товар, як ви, янкі, кажете, вам заплатять, як обіцяли. Просто майте це на увазі. , Фремонт. Ще двадцять п'ять тисяч у Гонконгу. До побачення.


Це було схоже на рукостискання банки з хробаками. "До побачення", - сказав Піт Фремонт. Картер подумав: «Побачимося, сучий сину!»


Йому вдалося зачепити Дмитра, коли вони виходили за двері. Під лівим плечем був наплічний затискач, важкої зброї.


Двоє японських бойовиків чекали у фойє. Дмитро щось загарчав на них і вони кивнули. Усі вийшли і сіли до чорного «мерседеса». Сонце пробилося крізь хмарність, і галявина заграла новою зеленню. У парному повітрі стояв тонкий запах квітучої сакури.


Якась комічна оперна країна, думав Нік Картер, коли він заліз на заднє сидіння з гігантом.


Сто мільйонів людей на території менше від Каліфорнії. Страшенно мальовничо. Паперові парасольки та мотоцикли. Спостерігачі за місяцем та вбивці. Слухачі комах та бунтівники. Гейші та гоу-гоу дівчини. Все це було бомбою, яка шипіла на короткому ґноті, а він сидів на ній.


Попереду їхали високий японець із шофером. Невисокий японець сидів на спинці відкидного сидіння і дивився на Ніка. Дмитро спостерігав за Ніком зі свого кута. "Мерседес" повернув ліворуч і попрямував назад до центру Токіо. Нік знову відкинувся на подушки та спробував з усім розібратися.


Він знову подумав про Тонака, і це було неприємно. Звісно, ще може бути шанс, що щось зможе зробити. Його передали Джонні Чоу, хай навіть трохи пізно. Це було те, чого хотів Чоу - тепер Нік знав чому, - і мабуть можливо врятувати дівчину від подальших тортур. Нік насупився, дивлячись у підлогу машини. Він виплатить цей борг, коли настане час.


Він отримав один величезний прорив. Він був бенефіціаром недовіри між Чіком і Філстоном. Вони були непростими союзниками, їхній зв'язок був помилковим, і його можна було використати надалі.


Вони обидва думали, що мають справу з Пітом Фремонтом, завдяки чуття і мозку Тонакі. Ніхто дійсно не міг витримати тортур дуже довго, навіть якщо їх застосовував експерт, але Тонака закричала і дала їм неправдиві відомості.


Тоді Кіллмайстерові спало на думку, і він прокляв свою дурість. Він переймався тим, що Джонні Чоу знає Фремонта в обличчя. Він цього не зробив. Він не міг - інакше Тонака ніколи б не дала йому це ім'я. Тож його прикриття з Чоу не розірвалося. Він міг грати, наскільки це було можливо, так, як вказав Філстон, постійно дивлячись спосіб врятувати дівчину.


Вона мала б це на увазі, коли вигукувала його ім'я. Він був її єдиною надією, і вона це знала. Тепер вона сподіватиметься. Кровотеча та ридання в якійсь дірці та очікування, коли він підійде та витягне її.


Його кишки трохи хворіли. Він був безпорадний. Жодної зброї. Дивився щохвилини. Тонака чіплялася за тендітну тростину. Кіллмайстер ніколи не відчував себе нижче цього.


«Мерседес» обігнув Центральний оптовий ринок і попрямував до греблі, що веде до Цукісімі та верф. Слабке сонце зникло за мідним серпанком, що навис над гаванню. Повітря, що просочується в машину, витікало нахабний промисловий сморід. Дюжина вантажних суден стояла на якорі у бухті. Вони пройшли сухий док, на якому маячив скелет супертанкера. Нік вловив спалах імені - Наес Мару.


«Мерседес» проїхав повз місце, де самоскиди перекидали сміття у воду. Токіо завжди будував нові землі.


Вони звернули на іншу дамбу, що вела до краю води. Тут, трохи відокремлено, був старий гниючий склад. «Кінець подорожі, – подумав Нік. Ось де вони Тонака. Хороший штаб був обраний хитромудро. Прямо серед усієї виробничої метушні, яку ніхто не звертає уваги. У них буде вагома причина приходити та йти.


Машина в'їхала через обшарпані ворота, які були відчинені. Шофер продовжував перетинати двір, завалений іржавими бочками з олією. Він зупинив «мерседес» поряд із вантажним майданчиком.


Дмитро відчинив двері збоку і вибрався назовні. Коротун японець показав Ніку свій Намбу. "Ви також виходите".


Нік вийшов. "Мерседес" розвернувся і виїхав за ворота. Одна рука Дмитра була під курткою. Він кивнув у бік невеликих дерев'яних сходів у дальньому кінці пристані. Ми йдемо туди. Ти перший. Не намагайся тікати». Його англійська була поганою, зі слов'янським поганим поводженням з голосними.


Втеча поки що була далеко не в голові. Тепер він мав один намір, і тільки один. Дістаньтеся до дівчини і врятувати її від ножа. Якимось чином. У всякому разі. Підступністю чи силою.


Вони піднялися сходами, Дмитро трохи відкинувся назад і тримав руку в куртці.


Ліворуч двері вели в крихітний обшарпаний офіс, нині покинутий. В офісі на них чекав чоловік. Він уважно подивився на Ніка.


"Ви Піт Фремонт?"


"Так. Де Тонака?"


Чоловік не відповів йому. Він обійшов Ніка, витяг з-за пояса пістолет "Вальтер" і вистрілив Дмитру в голову. Це був добрий професійний постріл у голову.


Гігант повільно валився, як хмарочос. Здавалося, він розсипався на шматки. Потім він опинився на розколотій підлозі офісу, і кров текла з його розбитої голови в тріщину.


Вбивця направив вальтер на Ніка. "Тепер можеш перестати брехати", - сказав він. "Я знаю хто ти. Ти Нік Картер. Ти з АХ. Я Джонні Чоу».


Він був високим для японця, надто світлошкірим, і Нік здогадувався про китайську кров. Чоу був одягнений на зразок хіпі - вузькі штани чинос, психоделічна сорочка, що висіла зовні, нитка любовних бусинок на шиї.


Джонні Чоу не жартував. Або блефовад. Він знав. Нік сказав: Добре.


. А де тепер Тонака? "


"Вальтер" рушив. «Через двері просто за тобою. Рухайся дуже повільно».


Вони пішли сміттявим коридором, освітленим відкритими вікнами в даху. Агент AX автоматично відзначив їх як можливий вихід.


Джонні Чоу за допомогою мідної ручки штовхнув прості двері. Кімната була напрочуд добре обставлена. Дівчина сиділа на дивані, схрестивши стрункі ноги. На ній був червоний розріз майже до стегна, а темне волосся було зібране на маківці. Вона була сильно нафарбована, і білі зуби блищали за спиною червоного, коли вона посміхалася Ніку.


«Привіт Картер-сан. Я думав, ти ніколи не дістанешся сюди. Я сумувала за тобою".


Нік Картер безпристрасно глянув на неї. Він не посміхнувся. Нарешті він сказав: "Привіт, Тонако".


Були часи, сказав він собі, коли він був не дуже розумний.


Розділ 11


Джонні Чоу зачинив двері і притулився до неї, а вальтер усе ще прикривав Ніка.


Тонака подивилася повз Ніка на Чоу. "Російська?"


"В офісі. Я вбив його. Жодного поту».


Тонака насупився. "Ви залишили тіло там?"


Стиснення плечима. "В даний час. Я…»


"Ти ідіот. Візьми кілька чоловік і негайно прибери його. Поклади його разом з рештою до темряви. Почекай - одягни наручники Картеру і віддай мені пістолет».


Тонака розсунула ноги і встала. Спалахнули трусики. На цей раз червоні. У Вашингтоні під формою дівчаток-скаутів вони були рожевими. З часів Вашингтона багато що змінилося.


Вона обійшла Ніка, тримаючись подалі, і відібрала у Джонні Чоу пістолет. «Поклади свої руки за себе, Нік».


Нік корився, напружуючи м'язи зап'ястя, розширюючи вени та артерії як міг. Ви ніколи не знали. Може стати в нагоді десята частина дюйма.


Манжети завмерли на місці. Чоу штовхнув його. «Геть там, на тому стільці в кутку».


Нік підійшов до стільця і сів, скуті руками за спину. Він тримав голову опущеної, очі його були прикриті. Тонака перебувала в ейфорії, від урочистостей паморочилося в голові. Він знав знаки. Вона збиралася поговорити. Він був готовий слухати. Більше він нічого не міг вдіяти. У роті він мав кислий оцет.


Джонні Чоу вийшов і зачинив двері. Тонака замкнув його. Вона повернулася до канапи і сіла, знову схрестивши ноги. Вона поклала "вальтер" собі на коліна, дивлячись на нього темними очима.


Вона переможно посміхнулася йому. «Чому б тобі не визнати це, Ніку? Ти зовсім здивований. Шокований. Тобі це й не снилося».


Він перевіряв кайданки. Просто була невелика гра. Недостатньо, щоб допомогти йому зараз. Але вони не облягали його великі кістляві зап'ястя.


«Ти маєш рацію», - визнав він. Ти обдурила мене, Тонако. Обдурила мене добре. Ця думка справді спала мені на думку відразу після того, як твій батько був убитий, але я ніколи не повертався до неї. Я надто багато думав про Кунідзо і мало про тебе. Я часом дурний”.


«Так. Ти був дуже дурний. Або, можливо, ні. Як ти міг здогадатися? Для мене все стало на свої місця – все так добре підійшло. Навіть мій батько послав мене по тебе. Це був чудовий успіх для мене. нас."


«Ваш батько був досить розумним хлопцем. Я здивований, що не зрозумів».


Її посмішка зникла. «Я не рада тому, що сталося з моїм батьком. Але так і має бути. Він завдав занадто багато неприємностей. Ми дуже добре організували чоловіків Ця - Товариство Кривавого Будди тримає їх у вуздечку, - але жінки Ця Інша справа. Вони виходили з-під контролю. Навіть я, вдавши їхнього лідера, не могла впоратися з цим. Батько починав обходити мене і працювати безпосередньо з деякими іншими жінками. Його довелося вбити, я шкодую про це”.


Нік вивчав її примруженими очима. "Можу я тепер викурити цигарку?"


Ні. Я не збираюся підходити до тебе так близько». Її посмішка знову з'явилась. «Це ще одна річ, про яку я шкодую, що я ніколи не зможу стримати цю обіцянку. Думаю, це було б добре.


Він кивнув головою. "Це могло б у цьому". Поки не було ні найменшого натяку на те, що вона або Чоу щось знали про змову Філстона з метою вбити Імператора. Він тримав у руках козир; в даний момент він уявлення не мав, як у неї грати і чи взагалі потрібно грати в неї.


Тонака знову схрестила ноги. Чонсам підвівся, оголивши вигин її сідниць.


«Перш ніж Джонні Чоу повернеться, мені краще попередити тебе, Нік. Не зли його. Він, я думаю, трохи божевільний. І він садист. Ти отримав посилку?


Він дивився на неї. "Я зрозумів. Я гадав, що це твоє». Він перевів погляд на її повні груди. "Очевидно, це не так".


Вона не дивилася на нього. Він відчув у ній занепокоєння. "Ні. Це було ... бридко. Але я не могла цього запобігти. Я можу контролювати Джонні тільки до певної міри. У нього є це ... ця пристрасть до жорстокості. Іноді мені доводиться дозволяти йому робити те, що він хоче. Після цього він слухняний і з ним легко на якийсь час.Це – плоть, яку він надіслав, була від дівчини Ця, яку ми мали вбити».


Він кивнув головою. - Значить, це місце – місце вбивства?


«Так. І тортур. Мені це не подобається, але це потрібно».


"Це дуже зручно. Поряд із гаванню


Її посмішка була втомлена через макіяж. "Вальтер" повис у руці. Вона знову підняла його, тримаючи його обома руками. «Так. Але ми на війні і на війні треба творити жахливі речі. Але вистачить про це. Ми повинні поговорити про тебе, Ніке Картер. Я хочу благополучно доставити тебе до Пекіна. Ось чому я попереджаю тебе про Джонні».


Його тон був сардонічним. «Пекін, га? Я був там кілька разів. Інкогніто, звісно. Мені не подобається це місце. Нудно. Дуже нудно".


«Сумніваюся, що цього разу тобі буде нудно. Вони готують справжній прийом для тебе. І для мене. Якщо ти не вгадаєш, Ніке, я Хай-Вай».


Він знову перевірив кайданки. Якщо випаде шанс, йому доведеться зламати руку.


Хай-Вай Тіо Пу. Китайська розвідка.


«Це щойно спало мені на думку», - сказав він. "Яке звання та ім'я, Тонако?" Вона сказала йому.


Вона здивувала його. “Я полковник. Мене звуть китайською Мей Фой. Це одна з причин, чому мені довелося так віддалитися від батька - у нього все ще було багато контактів, і рано чи пізно він дізнався про це. Тому мені довелося вдавати ненавидіти його за те, що він покинув свій народ, Цю, коли був молодий. Він був ця. Як і я. Але він пішов, він забув свій народ і служив імперіалістичному істеблішменту. Поки що він не став старим і хворим. Потім він спробував загладити провину! "


Нік не чинив опір усмішці. «Поки ти залишалася з Ця? Вірна своєму народові - щоб ти могла проникнути в нього і зрадити його. Використовувати їх. Знищувати їх».


Вона не відповіла на глузування. «Ви, звісно, не зрозумієте. Мої люди ніколи не стануть нічим, доки вони не повстануть і не захоплять Японію. Я веду їх у цьому напрямі».


Підводячи їх до різанини. Якщо Філстон вдасться вбити Імператора і покласти провину на китайців, Буракуміни виявляться найближчим цапом-відбувайлом. Розлючені японці, можливо, не зможуть дістатися до Пекіна - вони можуть і вбиватимуть кожного чоловіка, жінку та дитину Ця, яких зможуть знайти. Відрубати їм голову, випатрати, повісити, застрелити. Якщо це станеться, район Саньї справді стане склепом.


Якийсь час агент AX боровся з совістю та розважливістю. Якщо він розповість їм про змову Філстона, вони можуть повірити йому достатньо, щоб привернути до цієї людини додаткову увагу. Або вони можуть йому зовсім не повірити. Вони можуть якось це зіпсувати. А Філстон, якби він запідозрив, що його запідозрили, просто скасував би свої плани та дочекався нової можливості. Нік тримав рота на замку і опустив очі, дивлячись, як крихітні червоні туфлі на високому підборі гойдаються на нозі Тонакі. Світло блиснуло на її голому коричневому стегні.


У двері постукали. Тонака визнав Джонні Чоу. «Про російську подбають. Як поживає наш друг? Великий Нік Картер! Майстер убивств! Людина, яка змушує всіх бідних маленьких шпигунів тремтіти, коли вони чують його ім'я».


Чоу підійшов до стільця і зупинився, сердито дивлячись на Ніка Картера. Його темне волосся було густим і сплутаним, низько падаючи на шию. Його густі брови утворили чорну косу межу над носом. Його зуби були великими та білими, з щілиною посередині. Він плюнув на AXEman і сильно вдарив його в обличчя.


«Як ти почуваєшся, дешевий вбивця? Як тобі подобається, коли тебе приймають?


Нік примружився від нового удару. Він відчував смак крові з порізаної губи. Він бачив, як Тонака застережливо похитала головою. Вона мала рацію. Чоу був маніакальним убивцею, охопленим ненавистю, і зараз не час підбурювати його. Нік мовчав.


Чоу знову вдарив його, потім знову і знову. «У чому річ, здороване? Нічого сказати?"


Тонака сказав: "Цього буде достатньо, Джонні".


Він замахнувся на неї, ричачи. "Хто сказав, що цього буде достатньо!"


«Я говорю це. І я командую тут. Пекін хоче, щоб він був живим та у гарній формі. Труп чи каліка не принесуть їм особливої користі».


Нік із цікавістю спостерігав. Сварка у сім'ї. Тонака трохи повернула вальтер, так що він накрив Джонні Чоу так само, як і Ніка. Настала хвилина мовчання.


Чоу видав останній рик. «Я говорю, пішли ви і Пекін теж. Ви знаєте, скільки наших товаришів у всьому світі вбив цей виродок?»


«Він заплатить за це. З часом. Але спочатку Пекін хоче, щоб його допитали – і думайте, що це буде йому приємно! Тож давай, Джонні. Заспокойся. Це має бути зроблено належним чином. У нас є накази, і вони мають виконуватись”.


"Добре. Добре! Але я знаю, що б я зробив з цим смердючим ублюдком, якби мав мій шлях. Я відрізав би йому яйця і змусив його з'їсти ... »


Його невдоволення стихло. Він підійшов до дивана і похмуро стулився, його повний червоний рот надувся, як у дитини.


Нік відчув, як холод пробігає його спиною. Тонака мав рацію. Джонні Чоу був садистом та маніяком-вбивцею. Йому було цікаво, що китайський апарат його поки що терпів. Такі люди, як Чоу, могли бути тягарем, а китайці були зовсім не дурні. Але у цього була й інша сторона – Чоу буде абсолютно надійним та безжальним убивцею. Цей факт, мабуть, анулював його гріхи.


Джонні Чоу випростався на дивані. Він усміхнувся, показавши зуби.


«Принаймні ми можемо змусити цього сучого сина дивитися, як ми працюємо з дівчиною. Чоловік щойно привів її. Це не зашкодить йому, і це може навіть переконати його в чомусь - наприклад, можливо, що з ним все скінчено».


Він обернувся і глянув на Тонаку. «І марно намагатись мене зупинити! Я роблю більшу частину роботи в цій паршивій операції, і я збираюся отримати від неї задоволення».


Нік, що пильно спостерігав за Тонакою, побачив, як вона здалася. Вона повільно кивнула головою. "Добре. Джонні. Якщо хочеш. Але будь дуже обережним – він хитрий і слизький, як вугор».


"Ха!" Чоу підійшов до Ніка і знову вдарив його по обличчю. «Я сподіваюся, що він справді пробує хитрощі. Це все, що мені потрібно - привід, щоб убити його. Гарна нагода - тоді я можу сказати Пекіну запустити повітряного змія».


Він підняв Ніка на ноги, і підштовхнув до дверей. «Ідіть, містер Кіллмайстер. На вас чекає частування. Я збираюся показати вам, що відбувається з людьми, які не погоджуються з нами».


Він вихопив вальтер у Тонакі. Вона лагідно здалася і не дивилася Ніку у вічі. У нього виникло неприємне передчуття. Дівчина? Щойно привезли? Він згадав накази, які віддавав дівчаткам у хаті гейш. Мато, Сато та Като. Бог! Якщо щось пішло не так, він був винний. Його вина…


Джонні Чоу штовхнув його довгим коридором, а потім по звивистих сходах, що гниють і скриплять, у брудний підвал, де при їх наближенні сметались щури. Тонака пішла за ними, і Нік відчув опір у її кроці. "Їй справді не подобаються неприємності", - з гіркотою подумав він. Однак вона робить це, тому що віддана своїй нечестивій комуністичній справі. Він ніколи їх не зрозуміє. Все, що він міг зробити, – це боротися з ними.


Вони пішли іншим коридором, вузьким і смердючим людськими фекаліями. Уздовж нього стояли двері, в кожній з яких було високо розташоване крихітне вікно з ґратами. Він швидше відчув, ніж почув рух за дверима. Це була їхня в'язниця, їхнє місце страти. Звідкись зовні, проникаючи навіть у ці похмурі глибини, в гавані долинуло глибоке мукання буксира. Так близько до солоної свободи моря – і так далеко.


Раптом він зрозумів з абсолютною ясністю, що він збирається побачити.


Коридор закінчувався іншими дверима. Його охороняв грубо одягнений японець у гумових туфлях. У нього на плечі висів старий чиказький пістолет «Томмі». AXEman, яким би стурбованим він не був, все ж таки помітив круглі очі і важку щетину. Айну. Волохаті люди Хоккайдо, аборигени, а зовсім не японці. Chicoms закидали широку мережу у Японії.


Чоловік із поклоном відійшов убік. Джонні Чоу відчинив двері і штовхнув Ніка у яскраве світло, що виходить від єдиної 350-ватної лампочки. Після півтемряви його очі збунтувалися, і він на мить моргнув. Поступово він розрізнив обличчя жінки, укладеної у сяючого Будди з нержавіючої сталі. Будда не мала голови, і з його усіченої шиї, що розкинувся і безвільного, з заплющеними очима, з носа і рота текла кров, виступало бліде обличчя жінки.


Като!


Розділ 12


Джонні Чоу відштовхнув Ніка убік, потім зачинив і замкнув двері. Він підійшов до сяючого Будди. Нік виплеснув свій гнів єдиним способом, яким він міг - він натяг наручники, поки не відчув, що шкіра лопається.


Тонака шепотіла. «Мені дуже шкода, Нік. Нічого не поробиш. Я забула щось важливе, і мені довелося повернутися до своєї квартири. Като була там. Я не знаю чому. Зі мною був Джонні Чоу, і вона його бачила. Ми мали забрати її тоді – я більше нічого не могла зробити».


Він був дикуном. «Отже, тобі довелося забрати її. Тобі треба її мучити?


Вона закусила губу і кивнула Джонні Чоу. "Він знає. Я сказала тобі – саме так він отримує своє задоволення. Я справді намагалася, Нік, я справді намагалася. Я хотіла вбити її швидко та безболісно».


Ти ангел милосердя.


Чоу сказав: «Як тобі це, великий Кіллмайстер? Вона зараз не так добре виглядає, так? Не так добре, як тоді, коли ти оттрахав її сьогодні вранці, тримаю парі».


Це, звичайно, було б частиною збочення цієї людини. Інтимні питання ставили під тортурами. Нік міг уявити собі усмішку і божевілля.


Він все ж таки знав про ризик. всі погрози світу не могли завадити йому це сказати. Не сказати цього було над його характері. Він мав це сказати.


Він сказав це спокійно і холодно, з його голосу стікала крижана скоринка. «Ти жалюгідний, бридкий, збочений сучий син, Чоу. Вбивати тебе - одне з найбільших насолод у моєму житті».


Тонака м'яко прошипіла. «Ні! Не…»


Якщо Джонні Чоу чув ці слова, він був занадто захоплений, щоб звертати на них увагу. Його задоволення було очевидним. Він запустив руку в густе чорне волосся Като і відкинув її голову. Її обличчя було безкровним, таким же білим, наче вона була нафарбована гейшею. Її блідий язик висунувся з закривавленого рота. Чоу почав бити її, лютуючи.


«Вона прикидається, маленька сучка. Вона ще не вмерла».


Нік усім серцем бажав її смерті. Це все, що він міг зробити. Він спостерігав за повільним струмком крові, тепер уже млявим, у вигнутому жолобі, побудованому навколо заснування Будди.


;. Машина отримала вдалу назву – Кривавий Будда.


Це його провина. Він відправив Като до квартири Тонакі чекати. Він хотів, щоб вона вийшла з дому гейш, який він вважав небезпечним, і він хотів, щоб вона не заважала і тримала телефон на випадок, якщо вона йому знадобиться. Дідька лисого! Він люто скрутив наручники. Біль пронизав його зап'ястя та передпліччя. Він послав Като прямо в пастку. Це не була його провина в будь-якому реалістичному сенсі, але тягар лежав на його серці, як камінь.


Джонні Чоу перестав бити дівчину, що знепритомніла. Він насупився. "Може, вона вже мертва", - із сумнівом сказав він. «Жодна з цих маленьких повій не має сили».


У цей момент Като розплющила очі. Вона вмирала. Вона була до останньої краплі крові. І все-таки вона подивилася через кімнату і побачила Ніка. Якось, можливо, з тією ясністю, яка, як то кажуть, настає незадовго до смерті, вона впізнала його. Вона спробувала посміхнутися з жалюгідним зусиллям. Її шепіт, привид голосу рознісся по кімнаті.


«Мені дуже шкода, Нік. Я… так… пробач…»


Нік Картер не дивився на Чоу. Тепер він знову був у здоровому глузді і не хотів, щоб чоловік читав те, що було в нього в очах. Ця людина була чудовиськом. Тонака мав рацію. Якщо у нього коли-небудь буде шанс завдати удару у відповідь, він повинен діяти холоднокровно. Дуже круто. А поки що він мав це терпіти.


Джонні Гоу відштовхнув Като від себе диким рухом, який зламав шию. Тріск виразно чути в кімнаті. Нік побачив, як Тонака здригнулася. Вона втрачала самовладання? Можливий кут є.


Чоу дивився на мертву дівчину. Голос у нього був жалібний, як у маленького хлопчика, котрий зламав улюблену іграшку. «Вона померла надто рано. Чому? Вона не мала на це права». Він засміявся, як щур писк у ночі.


Є ще ти, великий AXEman. Б'юся об заклад, ти протримаєшся довгий час у Будді».


"Ні", - сказала Тонака. «Безперечно ні, Джонні. Давай, давай забираємось звідси. В нас багато справ».


Мить він зухвало дивився на неї очима, такими ж плоскими і смертоносними, як у кобри. Він прибрав довге волосся з очей. Він зробив петлю з намистин і повісив її перед собою. Він глянув на «Вальтер» у руці.


"У мене є пістолет", - сказав він. «Це робить мене босом. Honcho! Я можу робити все, що я хочу».


Тонака засміявся. Це була добра спроба, але Нік почув, як напруга розмотується, як пружина.


«Джонні, Джонні! Що це? Ти поводиться як дурень, а я знаю, що це не так. Ти хочеш, щоб усіх нас убили? Ти знаєш, що станеться, якщо ми не підкоримося наказам. Давай, Джонні. Будь хорошим хлопчиком і послухай маму-сан. "


Вона вмовляла його, як немовля. Нік слухав. Його життя було на межі.


Тонака підійшла впритул до Джонні Чоу. Вона поклала йому руку на плече і нахилилася до його вуха. Прошепотіла вона. AXEman міг уявити, що вона говорила. Вона підкуповувала його своїм тілом. Він запитував, скільки разів вона це робила.


Джонні Чоу посміхнувся. Він витер закривавлені руки об штани з тканини чинос. "Ви будете? Ви дійсно обіцяєте?"


"Я буду я обіцяю." Вона лагідно провела рукою по його грудях. «Щойно ми його благополучно приберемо. Добре?"


Він посміхнувся, показуючи прогалини у своїх білих зубах. "Добре. Давай зробимо це. Ось – візьми пістолет і прикривай мене».


Тонака взяла «вальтер» і відійшла убік. Під густим макіяжем її обличчя було безпристрасним, незрозумілим, як маска Але. Вона направила пістолет на Ніка.


Нік не зміг встояти. "Ви платите досить високу ціну", - сказав він. «Спати з такою гидотою».


Джонні Чоу вдарив його кулаком по обличчю. Нік похитнувся і впав на одне коліно. Чоу вдарив його ногою у скроню, і на мить навколо агента Топора закружляла темрява. Він похитнувся на колінах, втративши рівновагу через скуті за спиною наручники, і похитав головою, щоб позбутися цього. У його мозку спалахнули вогні, як магнієві спалахи.


"Більше не треба!" - відрізала Тонака. "Ти хочеш, щоб я дотримався своєї обіцянки, Джонні?"


"Добре! Він не поранений». Чоу схопив Ніка за комір і підняв на ноги.


Вони відвели його назад нагору, до маленької порожньої кімнати поряд з офісом. Він мав металеві двері з важкими залізними ґратами зовні. У кімнаті не було нічого, крім брудної постільної білизни біля труби, що тяглася від підлоги до стелі. Високо на стіні, біля труби, було вікно з ґратами, без скла і надто маленьке, щоб карлик міг прослизнути через нього.


Джонні Чоу підштовхнув Ніка до ліжка. «Готель першого класу, здорованя. Обійди на інший бік і прикрий його, Тонако, поки я перемикаю кайданки».


Дівчина послухалася. Ти залишишся тут, Картер, поки завтра ввечері не закінчаться справи. Потім ми відвеземо тебе до моря і посадимо на борт китайського вантажного судна. Через три дні ти будеш у Пекіні. Вони будуть дуже щасливі. бачити вас – зараз готують прийом».


Чоу дістав із кишені ключ і розстебнув кайданки. Кіллмайстру захотілося спробувати це. Але Тонака була за десять футів від нього, біля протилежної стіни, і вальтер лежав на його животі. Марно хапати Чоу і використовувати його як щит. Вона вб'є їх обох. Так він відмовився


покінчити життя самогубством і спостерігав, як Чоу заклацнув один із наручників на вертикальній трубі.


"Це має утримати навіть великого майстра вбивств", - посміхнувся Чоу. "Якщо тільки в нього в кишені немає чарівного набору - а я не думаю, що в нього є". Він сильно вдарив Ніка по обличчю. «Сідай, ублюдок, і мовчи. Ти приготувала голку, Тонако?


Нік зісковзнув у сидяче положення, його праве зап'ястя було витягнуте і з'єднане з трубкою. Тонака простягла Джонні Чоу блискучу голку для підшкірних ін'єкцій. Однією рукою він штовхнув Ніка вниз і встромив голку йому в шию, трохи вище за комір. Він намагався завдати болю, і це зробив. Голка відчувалася як кинджал, коли Чоу протаранив поршень.


Тонака сказав: «Просто щось, щоб ви ненадовго заснули. Мовчи. Це не зашкодить вам».


Джонні Чоу висмикнув голку. «Я б хотів завдати йому болю. Якби я вчинив по-своєму…»


«Ні, – різко сказала дівчина. Це все, що нам потрібно зробити зараз. Він залишиться. Давай, Джонні».


Побачивши, що Чоу все ще вагається, дивлячись на Ніка зверху вниз, вона додала лагідним тоном. "Будь ласка. Джонні. Ти знаєш, що я обіцяла - не буде часу, якщо ми не поспішаємо».


Чоу на прощання штовхнув Ніка під ребро. «Сайонара, здорованя. Я буду думати про тебе, поки трахатиму її. Це найближче, що ти коли-небудь зможеш зробити знову».


Металеві двері зачинилися. Він почув, як важка штанга впала на місце. Він був один, з наркотиком, що діє в його венах, який збирався вирубати його будь-якої секунди - як довго він уявлення не мав.


Нік насилу підвівся на ноги. Він уже був трохи одурманений, кружляв голова, але це могло бути через побої. Він кинув погляд на крихітне віконце високо над ним і відхилив його. Тут пусто. Ніде нічого. Зовсім нічого. Труба, наручники, брудний постільний килимок.


Вільною лівою рукою він поліз із порваної кишені плаща до кишені куртки. Йому залишилися сірники та цигарки. І пачка грошей. Джонні Чоу швидко обшукав його, майже недбало, і він обмацав гроші, доторкнувся до них, а потім, очевидно, забув. Він не сказав про це Тонаку. Нік згадав – це було зроблено розумно. Чоу мають мати свої плани на ці гроші.


Що за річ? Двадцять п'ять тисяч доларів не пішли йому на користь. Ключ від кайданків не купиш.


Тепер він відчував, як на нього діє наркотик. Він розгойдувався, а його голова була схожа на повітряну кулю, яка намагалася злетіти у вільному польоті. Він боровся із цим, намагаючись глибоко дихати, піт заливав його очі.


Він тримався на ногах виключно волею. Він стояв якнайдалі від труби, витягнувши праву руку. Він відкинувся убік, використовуючи свої двісті фунтів, його великий палець був складений на долоні правої руки, стискаючи м'язи та кістки. У кожній угоді є хитрощі, і він знав, що іноді можна вирватися з наручників. Хитрість полягала в тому, щоб між манжетою та кістками залишався невеликий проміжок, невеликий люфт. Плоть не мала значення. Його можна було відірвати.


Він мав невеликий допуск, але його недостатньо. Це не спрацювало. Він різко смикнувся. Біль та кров. Це все. Манжета зісковзнула вниз і зафіксувалася біля його великого пальця. Якби йому було чим його змастити...


Тепер його голова перетворилася на повітряну кулю. Повітряна куля з боку звернено на ньому. Він полетів з його плечей і вилетів у небо на довгій довгій мотузці.


Розділ 13


Він прокинувся у темряві. У нього сильно боліла голова, а на тілі був один величезний синець. Його розірване праве зап'ястя пульсувало від гострого болю. Через крихітне віконце над головою час від часу долинали звуки гавані.


Чверть години він пролежав у темряві і намагався зібрати докупи свої безладні думки, щоб поєднати шматочки мозаїки в чітку картину реальності. Він знову перевірив манжету та трубку. Нічого не змінилось. Як і раніше, у пастці, безпорадний, нерухомий. Йому здавалося, що він довгий час був непритомний. Його спрага була жива, чіпляючись за горло.


З болем він став навколішки. Він вийняв сірники з кишені піджака і після двох невдач зумів зберегти одну з паперових сірників. Мав відвідувачів.


Поруч із ним на підлозі стояв піднос. На ньому щось було. Щось прикрите серветкою. Сірник згорів. Він запалив ще одну і, все ще стоячи на колінах, потягся до таця. Тонака міг подумати принести йому води. Він схопив серветку.


Її очі були розплющені і дивилися на нього. Крихітне світло сірника відбивалося в мертвих зіницях. Голова Като лежала на боці на тарілці. Темне волосся безладно скидалося до відрізаної шиї.


Джонні Чоу отримує задоволення.


Нік Картер без сорому хворів. Його рвало на підлогу біля підносу, його рвало і вивергало, доки він не спорожнів. Порожньо від усього, крім ненависті. У смердючій темряві його професіоналізм не був втрачений, і він хотів тільки знайти Джонні Чоу і вбити його якомога болісно.


Через деякий час він запалив ще один сірник. Він накривав голову серветкою, коли його рука торкнулася волосся.


Складна зачіска гейші перетворилася на уламки, розкидана і розвалена, вкрита олією. Масло!


Сірника згасла. Нік глибоко занурив руку в густу купу волосся і почав поправляти її. Голова обернулася від його дотику, мало не впала і покотилася за межі його досяжності. Він присунув тацю ближче і заклинив його ногами. Коли його ліва рука була покрита маслом для волосся, він переніс його на праве зап'ястя, розтираючи ним вгору, вниз і навколо внутрішньої сторони сталевої манжети. Він зробив це разів десять, потім відсунув тацю і випростався.


Він зробив дюжину глибоких вдихів. Повітря, що просочується через вікно, було оповите димом верфі. Хтось вийшов із коридору за межі кімнати, і він прислухався. Згодом звуки склалися у візерунок. Охоронець у коридорі. Охоронець у гумових туфлях йшов своєю посадою. Чоловік ходив туди-сюди коридором.


Він рухався так далекий ліворуч від нього, як міг, потягнувши стійко проти наручників, яка зв'язувала його до труби. Піт виступив на ньому, коли він вклав у це зусилля кожну унцію своєї величезної сили. Манжета сковзнула з його змащеної руки, ковзнула ще трохи, а потім застрягла на його великих суглобах. Кілмайстер знову напружився. Тепер агонія. Не добре. Це не спрацювало.


Чудово. Він визнав, що це означатиме зламані кістки. Тож покінчимо з цим.


Він підійшов якомога ближче до труби, натягуючи манжету вгору трубою, поки вона не опинилася на рівні його плечей. Його зап'ястя, рука та наручники були вкриті кривавою олією для волосся. Він має вміти це робити. Все, що йому було потрібне, це дозвіл.


Кіллмайстер зробив один глибокий вдих, затримав подих і кинувся геть від труби. Вся ненависть і лють, що кипіли в ньому, пішли у випад. Колись він був всеамериканським півзахисником, і люди досі трепетно відгукувалися про те, як він розбивав протилежні лінії. Те, як він зараз вибухнув.


Біль був короткочасним і жахливим. Сталь зробила жорстокі борозни на його тілі, і він відчув, як розколюються кістки. Він хитнувся до стіни біля дверей, чіпляючись за підтримку, його права рука була звисаючим кривавим уламком збоку. Він був вільний.


Чи вільний? Як і раніше, залишалися металеві двері і важка поперечка. Тепер це буде хитрість. Мужність і груба сила привели його так далеко, як могли.


Нік притулився до стіни, важко дихаючи і уважно прислухаючись. Охоронець у коридорі все ще ковзав угору й униз, гумові туфлі шипіли об грубі дошки.


Він стояв у темряві та зважував рішення. Він мав лише один шанс. Якщо він його заткне, то все втрачено.


Нік глянув у вікно. Темрява. Але якого дня? Яка ніч? Чи спав він цілодобово та більше? Він мав таке передчуття. Якщо так, то це була ніч, встановлена для заворушень та саботажу. Це означало, що Тонакі та Джонні Чоу не буде. Вони будуть десь у центрі Токіо, зайняті своїми вбивчими планами. А Філстон? Філстон посміхатиметься своєю епіцентарною усмішкою вищого стану і готуватиметься вбити Імператора Японії.


AXEman усвідомив раптову відчайдушну потребу. Якщо його думка була правильною, можливо, вже надто пізно. У жодному разі не можна було марнувати час - і він повинен поставити все на один кидок кістки. Тепер це була чиста авантюра. Якщо Чоу та Тонака все ще були поруч, він був би мертвий. У них були мізки та зброя, і його хитрощі не обдурили б.


Він запалив сірник, зазначивши, що в нього залишилося лише три. Цього має вистачити. Він перетягнув килимок біля дверей, підвівся на нього і почав рвати його на шматки лівою рукою. Його права була марна.


Коли з тонкої підкладки набралося досить бавовни, він засунув її до купи біля щілини під дверима. Недостатньо. Він витяг із подушки ще вати. Потім, щоб зберегти свої сірники на випадок, якщо це не спалахне відразу, він поліз у кишеню за грошима, маючи намір скрутити банкноту і використовувати її. Грошей не було. Сірника згасла.


Нік м'яко вилаявся. Джонні Чоу взяв гроші, коли прослизнув усередину, поклавши голову Като на тацю.


Залишилось три сірники. На ньому виступив новий піт, і він не міг утриматися від тремтіння в пальцях, коли обережно запалив ще один сірник і підніс його до бавовни. Крихітне полум'я спалахнуло, завагалося, мало не згасло, знову спалахнуло і почало рости. Дим почав клубочитися вгору.


Нік виліз із старого плаща і почав видувати дим, спрямовуючи його під двері. Тепер бавовна палала. Якщо це не спрацює, він може убити себе задухою. Це було легко зробити. Він затамував подих і продовжував розмахувати плащем. змітаючи дим під дверима. Цього було достатньо. Нік почав кричати на весь голос. Вогонь! Вогонь! Допоможіть – допоможіть – Вогонь! Допоможіть мені – не дайте мені згоріти. Вогонь!


Тепер він дізнається.


Він стояв осторонь дверей, притулившись до стіни збоку. Двері відчинилися назовні.


Вата тепер весело палала, і кімната наповнювалася їдким димом. Йому не треба було симулювати кашель. Він знову закричав: Вогонь! Допоможіть - тасукет!


Тасукетель Привіт - Привіт! "Охоронець біг коридором. Нік випустив крик жаху. «Тасукетел»


Тяжка штанга з гуркотом упала. Двері прочинилися на кілька дюймів. Вийшов дим. Нік засунув марну праву руку в кишеню піджака, щоб вона не заважала. Тепер він загарчав у горло і вдарив своїми великими плечима у двері. Він був подібний до масивної пружини, яку занадто довго згорнули і нарешті випустили.


Двері з гуркотом грюкнули назовні, відкинувши охоронця назад і втративши рівновагу. Це були айни, які він бачив раніше. Перед ним був напоготові пістолет Томмі, і коли Нік пірнув під нього, чоловік рефлекторно видавив чергу. Полум'я обпалило обличчя AXEman. Він вклав усе, що в нього було, в короткий удар лівою рукою чоловіка в живіт. Він притис його до стіни, ударив його коліном у пах і по обличчю. Охоронець видав булькаючий стогін і почав падати. Нік ударив його рукою по адамовому яблуку і знову вдарив його. Зуби зламані, із зруйнованого рота людини ринула кров. Він випустив пістолет Томмі. Нік схопив його, перш ніж він упав на підлогу.


Охоронець був ще в напівсвідомості, п'яно притулившись до стіни. Нік вибив йому ногу і він звалився.


Кулемет був важким навіть для Ніка з його єдиною здоровою рукою, і йому знадобилася секунда, щоб збалансувати його. Охоронець спробував підвестися. Нік ударив його ногою по обличчю.


Він став над людиною і приставив дуло пістолета Томмі на відстані дюйма від його голови. Охоронець все ще був у достатній свідомості, щоб дивитися крізь дуло і ствол на обойму, де важкі 45 калібру чекали зі смертельним терпінням, щоб розірвати його на частини.


Де Джонні Чоу? Де дівчина? Одна секунда, і я уб'ю тебе!


Охоронець у цьому не сумнівався. Він тримався дуже тихо і бурмотів слова кривавою піною.


«Вони йдуть Тойо – йдуть у Тойо! Ідуть влаштовувати заворушення, пожежі, клянуся. Я кажу – не вбивайте!»


Тойо має означати центральний Токіо. Центр міста. Він правильно вгадав. Він був відсутній понад добу.


Він поставив ногу чоловікові на груди. Хто ще тут? Інші чоловіки? Тут? Вони не залишили тебе охороняти мене одного?


"Одна людина. Лише одна людина. А тепер спить в офісі, присягаюся». Через усе це? Нік ударив охоронця по черепу прикладом пістолета Томмі. Він повернувся і побіг коридором до офісу, де Джонні Чоу застрелив російського Дмитра.


З дверей офісу вирвався потік полум'я, і куля з неприємним звуком пролетіла повз ліве вухо Ніка. Спить, чорт! Ублюдок прокинувся і відрізав Ніка від двору. Не було часу досліджувати, намагатись знайти інший вихід.


Блам-Блам...


Куля пролетіла надто близько. Куля пробила стіну поряд із ним. Нік повернувся, погасив єдине тьмяне світло в коридорі і побіг назад до сходів, що вели до в'язниці. Він перестрибнув через тіло стражника непритомний і продовжив тікати.


Тепер тиша. Тиша та темрява. Людина в офісі завантажувалася і чекала.


Нік Картер перестав тікати. Він упав на живіт і поповз, поки не зміг глянути вгору і побачити, майже не бачачи, світліший прямокутник відчиненого вікна в даху над ним. Налетіло прохолодне повітря, і він побачив зірку, єдину тьмяну зірку, що сяє в центрі площі. Він спробував згадати, наскільки високо були вікна у даху. Він помітив їх, коли вони привели його. Він не міг згадати і знав, що це не мало значення. У будь-якому випадку він мав спробувати.


Він жбурнув пістолет Томмі у вікно у даху. Він ударявся, підстрибував і створював пекельний шум. Чоловік в офісі почув це і знову відкрив вогонь, проливаючи свинець вузьким коридором. Нік обійняв підлогу. Одна з куль проткнула його волосся, не зачіпаючи шкіру голови. Він тихо видихнув. Христе! Це було близько.


Людина в офісі спустошила свій магазин. Знову тиша. Нік підвівся, напружив ноги і стрибнув, дотягнувшись здоровою лівою рукою. Його пальці зімкнулися на комінгсі люка в даху, і він на мить повис, погойдуючись, потім почав підтягуватись. Сухожилля його руки тріскали і скаржилися. Він гірко посміхнувся у темряві. Усі ці тисячі підтягувань на одній руці тепер окупалися.


Він уперся ліктем у комінгс і вивісив ноги. Він був на даху складу. Навколо нього верфі були тихими і безлюдними, але де-не-де горіли вогні на складах і в доках. Одне особливо яскраве світло виблискувало, як сузір'я, на вершині журавля.


Блекауту поки що немає. Небо над Токіо сяяло неоновим світлом. На вершині Токійської телевежі блимало червоне попередження, і далеко на півдні над міжнародним аеропортом світилися прожектори. Приблизно за дві милі на захід знаходився Імператорський палац. Де був Річард Філстон у цей момент?


Він знайшов пістолет Томмі і притис його до згину здорової руки. Потім, м'яко побіг як чоловік перебігає товарні вагони, він пройшов уздовж складу. Тепер він міг бачити досить добре,


через кожне вікно у даху, коли він підійшов до нього.


Після останнього вікна у даху будинок розширився, і він зрозумів, що знаходиться над офісом та біля вантажної платформи. Він йшов навшпиньки, майже не видаючи звуку на гудронному покритті. Єдине тьмяне світло сяяло на штандарті у дворі, де іржаві бочки з олією рухалися, як кулясті привиди. Щось біля воріт спіймало світло і відбило його, і він побачив, що це джип. Пофарбований у чорний колір. Його серце підстрибнуло, і він відчув початок справжньої надії. Ще може бути шанс зупинити Філстона. Джип означав шлях до міста. Але спочатку він мав перейти подвір'я. Це буде нелегко. Єдиний ліхтар давав достатньо світла, щоб цей ублюдок в офісі міг його побачити. Він не наважився спробувати погасити світло. Можна також надіслати його візитну картку.


Не було часу на роздуми. Йому просто треба було вирватися вперед і ризикнути. Він побіг по прибудові даху, що закриває вантажний майданчик, намагаючись піти якнайдалі від офісу. Він дістався кінця даху і подивився вниз. Прямо під ним стояв стос бочок з олією. Вони виглядали хиткими.


Нік перекинув через плече автомат Томмі і, проклинаючи праву руку, обережно перебрався через край даху. Його пальці вчепилися в жолоб. Він почав провисати та відриватися. Його пальці ніг торкнулися бочок з олією. Нік полегшено зітхнув - жолоб вирвався у нього в руці, і вся його вага лягла на барабани. Стокова труба небезпечно розгойдувалася, просідала, прогнулась посередині і впала з шумом котельної фабрики, що працює.


Агентові AX пощастило, що його не вбили на місці. Як би там не було, він втратив багато сил, перш ніж йому вдалося вирватися та побігти до джипа. Тепер нічого іншого. Це була єдина можливість опинитися у місті. Він незграбно біг, кульгаючи, бо наполовину заповнений барабан пошкодив йому кісточку. Пістолет Томмі він тримав на боці, прикладом до живота, а дуло націлене на платформу вантажівки біля дверей офісу. Цікаво, скільки куль у нього залишилося в обоймі?


Людина в офісі не була боягузом. Він вибіг з офісу, зауважив Ніка, що зигзагоподібно біг двором, і випустив кулю пістолета. Бруд піднявся навколо ніг Ніка, і куля поцілувала його. Він біг, не стріляючи у відповідь, тепер по-справжньому турбуючись про обойму. Він мав це перевірити.


Стрілець покинув вантажний майданчик і побіг до джипа, намагаючись відрізати Ніка. Він продовжував стріляти по Ніку на бігу, але його вогонь був безладним і далеким.


Нік все ще не стріляв у відповідь, доки вони майже не зустрілися біля джипа. Стрілянина була впритул. Чоловік розвернувся і цього разу прицілився, тримаючи пістолет двома руками, щоб утримувати його. Нік упав на одне коліно, поклав Томмі пістолет на коліно і випустив обойму.


Більшість куль потрапили чоловікові в живіт і відкинули його назад, щоб перекинути через капот позашляховика. Його пістолет із гуркотом упав на землю.


Нік упустив автомат Томмі і побіг до джипа. Чоловік був мертвий, у нього вирвалося кишки. Нік стяг його з джипа і почав ритися в кишенях. Він знайшов три запасні обойми і мисливський ніж із чотиридюймовим лезом. Його посмішка була холодна. Це було більше схоже на це. Пістолет Томмі не був тією зброєю, яку можна було возити Токіо.


Він підняв пістолет мерця. Старий Браунінг .380 – у цих Чіком був дивний асортимент зброї. Збирається в Китаї та вивозиться контрабандою до різних країн. Справжньою проблемою були б набої, але, схоже, вони якось її вирішували.


Він сунув браунінг за пояс, мисливський ніж у кишеню куртки та заліз у джип. Ключі були у замку запалювання. Він крутив, заклинило стартер, і старий автомобіль ожив із нищівним ревом вихлопних газів. Глушника не було!


Ворота були відчинені.


Він попрямував до греблі. Токіо сяяв у туманній ночі, як величезна дрібничка, що переливається. Блекауту поки що немає. Якого біса це був час?


Він дійшов до кінця дороги і знайшов відповідь. Годинник у вікні показав: 9.33. За годинником був телефонний кіоск. Кіллмайстер завагався, потім натиснув на гальмо, вискочив із джипа і побіг до кіоску. Він справді не хотів цього робити - він хотів довести справу до кінця і навести лад сам. Але краще цього не робити. Занадто ризиковано. Справа зайшла надто далеко. Йому доведеться зателефонувати до американського посольства та попросити про допомогу. Якийсь час він ламав голову, намагаючись згадати код розпізнавання тижня, отримав його і увійшов до будки.


На його ім'я не було монети.


Нік дивився на телефон в люті і розчаруванні. Прокляття! На той час, як він зможе пояснити японському оператору, умовити її доставити його в посольство, буде вже надто пізно. Можливо, було вже надто пізно.


У цей момент світло в кіоску згасло. Повсюди навколо нього, вгору і вниз вулицею, в лавах, лавках, будинках і тавернах згасало світло.


Нік підняв трубку і застиг на мить.


Занадто пізно. Він знову був сам собою. Він побіг назад до позашляховика.


Велике місто лежало в темряві, якщо не брати до уваги центральної плями світла біля вокзалу Токіо. Нік увімкнув фари джипа і з усіх ніг поїхав до цього самотнього зразка сяйва у темряві. Вокзал Токіо повинен мати власне джерело енергії. Щось пов'язане з поїздками, які входили та виходили.


Коли він їхав, спираючись на різкий квакаючий ріг джипа – оскільки люди вже почали виходити на вулиці – він побачив, що затемнення було не таким повним, як він припускав. Центрального Токіо не було, крім вокзалу, але по периметру міста все ще були плями світла. Йшлося про окремих трансформаторів і підстанцій, і люди Джонні Чоу не могли вирубати їх усіх одразу. На це знадобиться час.


Одна з плям на горизонті мигнула і згасла. Вони наближалися до цього!


Він потрапив у потік машин і змушений був зменшити швидкість. Багато водіїв зупинилися і чекали, що станеться. Застряг електричний трамвай заблокував перехрестя. Нік обігнув його і продовжував повільно вести джип крізь натовп.


Свічки та лампи мерехтіли в будинках, як великі світлячки. Він пройшов повз групу дітей, що сміялися на розі. Для них це був справжній бал.


На Гіндзу дорі він повернув ліворуч. Він міг повернути праворуч на Сотоборі-дорі, пройти кілька кварталів, а потім повернути на північ вулицею, яка приведе його прямо до території палацу. Він знав там афішу, що вела до мосту через рів. Місце, звичайно, кишало копами та військовими, але це було нормально. Йому просто потрібно було знайти когось із достатнім авторитетом, змусити їх вислухати його та відвести Імператора у укриття та безпеку.


Він в'їхав у Сотоборі. Прямо попереду, за тим місцем, де він мав намір повернути на північ, була простора будівля американського посольства. Кіллмайстер був дуже спокушений. Йому потрібна була допомога! Ця штука ставала для нього надто великою. Але це були лічені секунди, дорогоцінні секунди, і він не міг дозволити собі втратити одну секунду. Коли він штовхав джип, з-за рогу кричали шини, знову спалахнуло світло в посольстві. Аварійний генератор. Тоді йому спало на думку, що в Палаці також будуть аварійні генератори, які використовуватимуть їх, і Філстон, мабуть, знав про це. Нік знизав великими плечима і сильно натиснув на газ, намагаючись проштовхнути його крізь мостини. Просто йди туди. Під час.


Тепер він чув похмуре ремствування натовпу. Гидко. Він і раніше чув юрби, і вони завжди трохи лякали його, як ніщо інше. Натовп непередбачуваний, божевільний звір, здатний на все.


Він почув стрілянину. Рваний розсип пострілів у темряві, прямо попереду. Вогонь, грубий і лютий, пофарбував чорноту. Він підійшов до перехрестя. Тепер до палацу було лише три квартали. На боці лежала палаюча поліцейська машина. Він вибухнув, і осколки, що палали, полетіли вгору і вниз, як мініатюрні ракети. Натовп відступив, кричачи і бігаючи в укриття. Далі по вулиці дорогу перегороджували ще три поліцейські машини, їх рухомі прожектори грали над натовпом, що скупчився. Позаду них поруч із гідрантом рухалася пожежна машина, і Нік миттю побачив водомет.


По вулиці пройшла тонка смуга поліцейських. На них були шоломи для спецназу, палиці та пістолети. За ними ще кілька поліцейських стріляли сльозогінним газом над лінією і в натовп. Нік почув, як газові снаряди розбиваються та розсіюються з типовим вологим thuuckk-thuuckk. Натовпом лунав запах лакримінаторів. Чоловіки та жінки задихалися та кашляли, коли подіяв газ. Відступ почав переходити у втечу. Нік, безпорадний, повернув джип до узбіччя і почав чекати. Натовп налетів на джип, як море на мис, і обійшов його.


Нік встав у джипі. Дивлячись через натовп, за поліцію і високу стіну, він міг бачити вогні в палаці і на його території. Вони використовували генератори. Це мало ускладнити роботу Філстону. Чи це було? Занепокоєння переслідувало AXEman. Філстон знав би про генератори і не врахував би їх. Як він очікував потрапити до Імператора?


Потім він побачив позаду Джонні Чоу. Чоловік стояв на даху машини і кричав на натовп, що проходив повз. Один із прожекторів поліцейської машини підхопив його та утримував у смузі світла. Чоу продовжував розмахувати руками і хрипіти, і поступово потік натовпу став сповільнюватись. Тепер слухали. Вони перестали тікати.


Тонака, що стояла біля правого крила машини, була освітлена прожектором. На ній було чорне, штани, светр, волосся було зібране в косинку. Вона дивилася на віскаючого Джонні Чоу, її очі звузилися, вона відчувала дивне самовладання, не звертаючи уваги на натовп, який штовхався і штовхався навколо машини.


Не можна було почути, що говорив Джонні Чоу. Його рота відкрився, і слова вийшли, і він продовжував вказувати навколо себе.


Вони знов слухали. З поліцейських лав пролунав пронизливий свист, і лави поліцейських почали відступати. «Помилка, – подумав Нік. Треба було їх тримати далі. Але поліцейських було набагато менше, і вони перестрахувалися.


Він бачив чоловіків у протигазах, принаймні сотню з них. Вони кружляли довкола машини, де проповідував Чоу, і у всіх була якась зброя – кийки, мечі, пістолети та ножі. Нік спіймав спалах пістолета Стіна. Це було ядро, справжні порушники спокою, і зі зброєю та протигазами вони мали провести натовп через поліцейські лінії на територію Палацу.


Джонні Чоу ще кричав і вказував на палац. Тонака дивилася знизу з безпристрасним обличчям. Люди у протигазах почали формувати грубий фронт, переходячи до лав.


Кіллмайстер озирнувся. Джип потрапив у прес натовпу, і він дивився через море сердитих облич туди, де в центрі уваги все ще знаходився Джонні Чоу. Поліція виявляла стриманість, але виродки вони добре розглядали.


Нік витягнув браунінг із-за пояса. Він кинув погляд униз. Ніхто з тисячі не звертав на нього жодної уваги. Він був людиною-невидимкою. Джонні Чоу був у захваті. Нарешті він опинився у центрі уваги. Кіллмайстер коротко посміхнувся. Він більше ніколи не матиме такого шансу.


Це має бути швидко. Цей натовп був здатний на все. Вони розірвуть його на криваві шматки.


Він припустив (він знаходиться на відстані близько тридцяти ярдів. Тридцять ярдів із дивної зброї, з якої він ніколи не стріляв).


У центрі уваги поліції, як і раніше, був Джонні Чоу. Він носив свою популярність як німб, не боячись, насолоджувався цим, плюючись і вигукуючи свою ненависть. Шеренги озброєних людей у протигазах утворили клин та рушили до ліній поліції.


Нік Картер підняв Браунінг і вирівняв його. Він зробив швидкий глибокий вдих, видихнув половину і тричі натиснув на курок.


Він ледве міг чути постріли через шум натовпу. Він бачив, як Джонні Чоу крутнувся на даху машини, схопився за груди та впав. Нік вистрибнув з джипа якнайдалі в натовп. Він спустився в масу, що звивається, штовхаються тіл, ударив здоровою рукою, пробивши простір, і почав пробиратися до краю натовпу. Лише одна людина намагалася його зупинити. Нік застромив у нього дюйм мисливського ножа і пішов далі.


Він пробрався в часткове укриття живоплоту на початку палацового лужка, коли вловив «нову ноту натовпу». Він ховався в огорожі, розпатланий і закривавлений, і дивився, як натовп знову атакує поліцію. У фургоні були озброєні люди на чолі з Тонакою. Вона змахнула маленьким китайським прапором - тепер її прикриття зникло - і з криком побігла на чолі здертої, безладної хвилі.


З поліції пролунали постріли. Ніхто не впав. Вони все ще вели вогонь поверх голів. Натовп, знову захоплений, бездумний, рушив уперед за вістрям озброєних людей, твердим ядром. Гуркіт був жахливим і кровожерливим, маніакальний велетень кричав про свою жагу до вбивства.


Тонка смуга поліцейських розійшлася, і вийшли вершники. Кінна поліція принаймні дві сотні з них поїхала до натовпу черні. Вони використовували шаблі і мали на увазі рубати натовп. Терпінню поліції настав кінець. Нік знав чому – це зробив китайський прапор.


Коні врізалися у натовп. Люди похитнулись і пішли вниз. Почалися крики. Шаблі піднімалися і опускалися, ловлячи іскри від прожекторів і метаючи їх, як закривавлені порошинки.


Нік був досить близьким, щоб ясно це бачити. Тонака повернувся і спробував втекти убік, щоб уникнути атаки. Вона спіткнулася про чоловіка, який уже був унизу. Кінь встав дибки і пірнув, наляканий, як люди, майже збивши вершника. Тонака була на півдорозі і знову рятувалася втечею, коли сталеве копито опустилося і роздробило її череп.


Нік побіг до стіни палацу, що стояла за лужком, обрамленим живоплотом. Нині не час для афіші. Він був схожий на ледаря, на самого бунтаря, і його ніколи не пустили.


Стіна була стародавня і вкрита мохом, вкрита лишайником, з безліччю пальців та опор для ніг. Навіть з однією рукою йому не важко було подолати це. Він стрибнув на територію та побіг до вогню біля рову. До одного з постійних мостів вела під'їзна дорога з асфальтовим покриттям і була влаштована барикада. За барикадою стояли машини, навколо юрмилися люди, тихо кричали голоси військових та поліцейських.


Японський солдат встромив йому в обличчя карабін.


"Томодачі", - прошипів Нік. «Томодачі – друг! Відведи мене до командира-сана. Хубба! Хаяї!»


Солдат вказав на групу чоловіків біля однієї з машин. Він підштовхнув Ніка до них карабіном. Кіллмайстер подумав: Це буде найскладніше - виглядати так, як я. Він, мабуть, теж говорив не надто добре. Він був нервовим, напруженим, побитим і майже переможеним. Але він мав змусити їх зрозуміти, що справжні


неприємності лише починалися. Якимось чином йому довелося це зробити.


Солдат сказав: "Покладіть руки на голову, будь ласка". Він поговорив із одним із чоловіків у групі. До Ніка звернулося півдюжини цікавих осіб. Він упізнав одного з них. Білл Талбот. Аташе посольства. Слава Богу!


До цього Нік не знав, наскільки сильно постраждав його голос від отриманих побоїв. Він каркав, як ворон.


«Білл! Білл Талбот. Йди сюди. Це Картер. Нік Картер!


Чоловік повільно підійшов до нього. У його погляді не було впізнавання.


Хто? Хто ти, друже? Звідки ти знаєш моє ім'я?


Нік боровся контроль. Тепер марно підривати його. Він глибоко зітхнув. «Просто послухай мене, Білле. Хто купить мою лаванду?


Очі чоловіка звузилися. Він підійшов ближче і глянув на Ніка. "Лаванда відсутня цього року", - сказав він. «Я хочу молюски та мідії. Любий Ісусе, це правда ти, Ніку?


"Це так. А тепер слухай та не перебивай. Ніколи...»


Він розповів свою історію. Солдат відступив на кілька кроків, але тримав карабін наведеним на Ніка. Група чоловіків біля машини мовчки дивилася на них.


Кілмайстер закінчив. "Візьми це зараз", - сказав він. «Швидко це робить. Філстон, мабуть, десь на території».


Білл Талбот насупився. «Тебе дезінформували, Нік. Імператора тут нема. Не було вже тиждень. Він усамітнюється. Медитує. Саторі. Він у своєму особистому храмі недалеко від Фудзіосіди».


Річард Філстон обдурив їх усіх.


Нік Картер похитнувся, але відразу схаменувся. Ви зробили те, що мали зробити.


"Добре", - прохрипів він. «Принеси мені швидку машину. Хубба! Ще може бути шанс. Фудзіосіда всього за тридцять миль, а літак не годиться. Я піду вперед. Ти організовуй справи тут. Вони тебе знають, і вони слухатимуть. Подзвони Фудзіосіді. і ..."


"Не можу. Лінії зв'язку зникли. Чорт забирай, майже все пропало, Нік, ти виглядаєш як труп - ти не думаєш, що мені краще…»


"Я думаю, тобі краще дістати мені цю машину", - похмуро сказав Нік. "Прямо в цю прокляту хвилину".


Розділ 14


Великий посольський Лінкольн нудьгував всю ніч, прямуючи на південний захід дорогою, яка підходила для коротких ділянок і здебільшого була поганою. Коли він буде закінчений, це буде супер-шосе – тепер це була маса об'їзних доріг. Він пройшов три, перш ніж опинився за десять миль від Токіо.


Тим не менш, це, ймовірно, був найкоротший шлях до маленького святилища у Фудзіосіді, де Імператор в цей момент перебував у глибокій медитації, споглядаючи космічні таємниці і, без сумніву, прагнучи пізнати пізнаване. Останнє було японською рисою.


Ніку Картеру, що згорбився за кермом «Лінкольна» і тримав на спідометрі максимальне число, не вбиваючи себе, здавалося ймовірним, що Імператору вдасться проникнути в загадки потойбіччя. Річард Філстон мав фору, достатньо часу, і досі йому вдавалося гарно заманити Ніка та Чикомов до палацу.


Це налякало Ніка. Як безглуздо з його боку не перевірити. Навіть не подумати перевірити. Філстон випадково упустив, що імператор перебуває у резиденції у палаці - отже! Він прийняв це без запитань. З Джонні Чоу і Тонакой питання не виникло, оскільки вони нічого не знали про змову з метою вбивства Імператора. Кіллмайстра, який не має доступу до газет, радіо чи телебачення, легко обдурили. "Це було, - подумав він тепер, коли підійшов до чергового об'їзного знаку", - для Філстона це було звичайною справою. Це не мало б жодного значення для роботи, яку взяв на себе Піт Фремонт, а Філстон підстрахувався від будь-якої зміни поглядів, зради чи порушення своїх планів в останню хвилину. Так красиво просто – відправити публіку до одного театру, а поставити свою п'єсу в іншому. Ні оплесків, ні втручання, ні свідків.


Він уповільнив швидкість «Лінкольна», коли йшов через село, де свічки залишали у темряві тисячу шафранових крапок у горошок. Вони були тут на токійській електриці, а вона все ще була відсутня. За селом продовжувався об'їзд, брудний, просочений недавніми дощами, який краще підходив для возів із волами, ніж для роботи, яку він вів із низькою посадкою. Він натиснув на педаль газу і покотив на ній по грязюці, що прилипла до неї. Якщо він загрузне, це буде кінець.


Права рука Ніка, як і раніше, була марно засунута в кишеню піджака. Браунінг та мисливський ніж були поруч із ним на сидінні. Його ліва рука і рука, онімілі до кісток від висмикування великого кермового колеса, опустилися до постійного невблаганного болю.


Білл Талбот щось кричав Ніку, коли той їхав у «лінкольні». Дещо про гелікоптери. Це може спрацювати. Можливо, ні. До того часу, коли вони налагодили справи, що з усім хаосом у Токіо і всім було вибито, і на той час, коли вони змогли вибратися на аеродроми, було вже запізно. І вони не знали, що шукати. Він знав Філстона в обличчя. Вони цього не зробили.


Вертоліт, що влетів у безтурботний храм, відлякає Філстона. Кіллмайстер цього не хотів. Не зараз. Не після того як він зайшов так далеко. Порятунок Імператора був номером один, але отримати Річарда Філстона раз і назавжди було дуже близько. Ця людина зробила надто багато шкоди у світі.


Він підійшов до роздоріжжя доріг. Він пропустив знак, натиснув на гальма і позадкував, щоб зловити знак у своїх фарах. Все, що йому потрібно, це заблукати. На табличці зліва говорилося, що Фіджіосіда, і йому доводилося довіряти цьому.


Дорога була тепер гарна для ділянки, і він розігнав лінкольн до дев'яноста. Він опустив вікно і дозволив собі відчути подих вологого вітру. Тепер він почував себе краще, почав приходити до тями, і в нього з'явилася друга хвиля резервної сили. Він проїхав через інше село, перш ніж зрозумів, що воно є там, і подумав, що почув позаду шалений свист. Він посміхнувся. То був би один обурений коп.


Він мав різкий лівий поворот. За ним був вузький склепінчастий міст для однієї машини. Нік вчасно побачив поворот, натиснув на гальма, і машина увійшла в довгий ковзний правий замет з вереском шин. Колесо хльоснуло його, намагаючись відірватися від онімілих пальців. Він вирвав її із заносу, загнав у поворот із болючим криком пружин і ударів і пошкодив праве заднє крило, коли він щойно врізався в міст.


За мостом дорога знову перетворилася на пекло. Він зробив крутий поворот на S і рушив паралельно електричній залізниці Фудзісанроку. Він проминув велику червону машину, темну й безпорадну, що стояла на рейках, і тут же помітив тьмяний спалах людей, що махали йому руками. Сьогодні ввечері багато людей опиняться у скрутному становищі.


До святині менше десяти миль. Дорога погіршала, і йому довелося знизити швидкість. Він змусив себе заспокоїтися, борючись із роздратуванням і нетерпінням, що його гризли. Він не був східною людиною, і кожен нерв вимагав негайних та остаточних дій, але поганий шлях був фактом, з яким треба було зіткнутися з терпінням. Щоб заспокоїти свій розум, він дозволив собі згадати заплутану дорогу, якою йшов. Або, скоріше, шлях, яким його проштовхнули.


Це було схоже на величезний заплутаний лабіринт, в якому нишпорять чотири невиразні постаті, кожна з яких переслідує свої власні плани. Чорна симфонія контрапункту та подвійного хреста.


Тонака - вона була двоїстою. Вона любила свого батька. І все ж таки вона була чистим комуністом і, зрештою, підставила Ніка на смерть одночасно з батьком. Мабуть, так воно і було, тільки вбивця все зіпсував і першим убив Кунідзо Мату, надавши Ніку шанс. Копи могли бути випадковим збігом, але він так не думав. Мабуть, Джонні. Чоу організував вбивство всупереч здоровому глузду Тонакі і зателефонував до поліції як другорядний захід. Коли це не спрацювало, Тонака заявила про себе і вирішила повернути Ніка до мережі. Вона могла б чекати наказів із Пекіна. А працювати з таким маніяком як Чоу ніколи не могло бути легко. Таким чином, фальшиве викрадення та груди відправлені йому разом із запискою. Це означало, що за ним стежили весь час, і він ніколи не помітив хвоста. Нік скривився і майже зупинився, щоб побачити гігантську дірочку. Це трапилося. Не часто, але було. Іноді вам щастило, і помилка вас не вбивала.


Річард Філстон був такий гарний, як Нік завжди чув. Його ідея полягала б у тому, щоб використати Піта Фремонта для того, щоб розповісти про цю історію у світовій пресі. На той час вони, мабуть, планували використати справжнього Піта Фремонта. Може, він би це зробив. Можливо, Нік, який зіграв роль Піта, сказав правду, коли сказав, що багато віскі пішло за цей час. Але якщо Піт був готовий продати, Кунізо Мату не знав про це - і коли він вирішив використовувати Піта як прикриття для Ніка, він потрапив прямо до їхніх рук.


Нік похитав головою. Це було найзаплутаніше павутиння, з якого він колись пробивався. Він помирав без цигарки, але не мав шансів. Він зробив ще один об'їзд і почав огинати болото, яке, мабуть, колись було рисовим полем. Вони поклали колоди і засипали їх гравієм. З рисових полів за болотом вітерець приносив запах гниючих людських фекалій.


Філстон спостерігав за китайцями, ймовірно, зі звичайного запобіжного заходу, і його люди без проблем підібрали Ніка. Філстон подумав, що він Піт Фремонт, і Тонака нічого йому не сказала. Вона та Джонні Чоу, мабуть, отримали серйозний заряд - вирвавши Ніка Картера прямо з-під носа Філстона. Кілмайстер! Кого так само ненавиділи росіяни і важливі їм, як сам Філстон для Заходу.


Тим часом Філстон також отримав свою справу. Він використовував людину, яку вважав Пітом Фремонтом - зі знанням та дозволом Чикомов - щоб налаштувати їх для реальної вигоди. Щоб зганьбити китайців тягарем вбивства Імператора Японії.


Фігури у лабіринті; кожен мав на увазі свій план, кожен намагався зрозуміти, як обдурити іншого. Використовуючи терор, використовуючи гроші, переміщаючи маленьких людей як пішаків на великій дошці.


Тепер дорога була асфальтована, і він ступив на неї. Одного разу він був у Фудзіосіді – прогулянка з дівчиною та сакі для задоволення – і тепер він був за це вдячний. Святилище було закрито того дня, але Нік згадав


читаючи карту у путівнику, і тепер він спробував згадати її. Коли він сконцентрувався, міг згадати майже все, і тепер він сконцентрувався.


Святилище було просто попереду. Може, півмілі. Нік вимкнув фари і пригальмував. Він ще може мати шанс; він не міг знати, але якщо він і знав, то не мав зараз облажатися.


Провулок вів ліворуч. Вони йшли цим шляхом того разу, і він дізнався про це. Доріжка оминала територію на сході. Це була стародавня стіна, низька й обсипана, яка не завдала б проблем навіть однорукій людині. Або Річарду Філстону.


Провулок був брудним, трохи більше двох колій. Нік проїхав на «лінкольні» кілька сотень футів та заглушив двигун. Болісно, натягнуто, тихенько вилаявшись, він вийшов, не видавши жодного звуку. Він сунув мисливський ніж у ліву кишеню куртки і, незручно попрацювавши лівою рукою, вставив у «браунінг» нову обойму.


Тепер він розвіявся, і півмісяць намагався пливти крізь хмари. Він давав рівно стільки світла, що міг намацати шлях вниз з провулка, в канаву і вгору з іншого боку. Він повільно пройшов мокрою травою, вже високою, до старої стіни. Там він зупинився і прислухався,


Він перебував у мороці гігантської гліцинії. Десь у зеленій клітці сонно пискнув птах. Поруч кілька синиць заспівали свою ритмічну пісню. Сильний аромат півонії відтіняв слабкий вітерець. Нік поклав здорову руку на низьку стіну та перестрибнув.


Звісно, будуть охоронці. Можливо, поліція, можливо, військові, але їх буде небагато, і вони будуть менш ніж пильні. Середньостатистичний японець було думати, що Імператору може бути заподіяно шкоду. Їм це просто не спало б на думку. Ні, якщо тільки Талбот створив диво в Токіо і якимось чином вижив.


Тиша, тиха темрява спростували це. Нік, як і раніше, залишався один.


Він залишався під великою гліцинією на хвилину, намагаючись візуалізувати карту місцевості, яку він бачив її одного разу. Він прийшов зі сходу - це означало, що маленька святиня, цисай, куди дозволялося ходити лише Імператору, була десь ліворуч від нього. Великий храм із вигнутими торіями над головним входом знаходився просто перед ним. Так, це має бути правильно. Головні ворота були на західній стороні території, а він входив зі сходу.


Він почав слідувати за стіною ліворуч від нього, рухаючись обережно і трохи нахиляючись по ходу. Дерн був пружним та вологим, і він не видав жодного звуку. І Філстон також.


Тоді Ніка Картера вперше вразило те, що, якщо він запізниться, увійде до маленького святилища і виявить Імператора з ножем у спині або кулею в голові, АХ та Картер будуть в одному пекельному місці. Це могло бути страшенно брудно, і краще б цього не сталося. Яструбу треба було вдягнути смиренну сорочку. Нік знизав плечима і мало не посміхнувся. Він годинами не думав про старого.


Знову з'явився місяць, і він побачив праворуч сяйво чорної води. Озеро з коропами. Риба проживе довше, ніж він. Він продовжував, тепер уже повільніше, уважний до звуку та світла.


Він вийшов на усипану гравієм стежку, що веде у правильному напрямку. Було надто шумно, і за мить він залишив його і пішов узбіччям. Він витягнув з кишені мисливський ніж і засунув його в зуби. У патроннику Браунінг були патрони, і запобіжник був відключений. Він був готовий, як ніколи.


Доріжка вилася через гай із гігантських кленів та дерев кеаки, з'єднаних товстими лозами, утворюючи природну альтанку. Відразу за нею була невелика пагода, черепиця якої відбивала слабкий відблиск місяця. Поруч стояла пофарбована у білий колір залізна лава. Біля лави, безперечно, лежало тіло чоловіка. Латунні гудзики блищали. Маленьке тіло у синій формі.


Поліцейському було перерізано горло, і трава під ним була забарвлена у чорний колір. Тіло все ще було теплим. Не так давно. Кіллмайстер пробіг тепер навшпиньки по відкритому галявині і навколо гаю квітучих дерев, поки не побачив вдалині слабке світло. Маленька святиня.


Світло було дуже тьмяним, тьмяним, як блукаючий вогник. Він припустив, що це буде над вівтарем, і це буде єдиним джерелом світла. Навряд чи це було світло. А десь у темряві могло бути інше тіло. Нік побіг швидше.


Дві бруковані вузькі доріжки сходилися біля входу до маленької святині. Нік м'яко побіг травою до вершини трикутника, утвореного доріжками. Тут густий чагарник відділяв його від дверей вівтаря. З дверей на тротуар сочилося світло, смугасте бурштинове світло. Без звуку. Жодного руху. AXEman відчув напад нудоти. Він запізнився. У цьому маленькому будинку була смерть. Він мав почуття, і він знав, що це не брехня.


Він пробирався крізь кущі, тепер не турбуючись про шум. Смерть прийшла та пішла. Двері вівтаря були напіввідчинені. Він увійшов. Вони лежали на півдорозі між дверима та вівтарем.


Одні з них рушили і застогнали, коли Нік увійшов.


То були двоє японців, які схопили його з вулиці. Коротун був мертвий. Високий все ще живий. Він лежав на животі, і його окуляри лежали поблизу, відкидаючи подвійні відображення крихітної лампи, що світилася над вівтарем.


Повірте, Філстон не залишить свідків. І все-таки щось пішло не так. Нік перевернув високого японця і став поруч із ним навколішки. У чоловіка двічі вистрілили, у живіт та голову, і він просто вмирав. Це означало, що Філстон використовував глушник.


Нік наблизився обличчям до вмираючого. "Де Філстон?"


Японець був зрадником, він продався російським - чи, можливо, довічним комуністом і вірним йому зрештою - але помирав від жахливого болю і гадки у відсутності, хто його допитував. Або чому. Але його в'янучий мозок почув питання і дав відповідь.


«Іди в… до великого святилища. Помилка Імператора тут немає. Зміна – він – йди у велике святилище. Я…» Він помер.


Кіллмайстер вибіг за двері і побіг, повернувши брукованою дорогою ліворуч. Можливо час. Христос всемогутній – може, ще є час!


Яка примха спонукала Імператора використати цієї ночі велику святиню, а не маленьку, він не знав. Або турбота. Це дало йому останній шанс. Це засмутило б і Філстона, який працював за ретельно продуманим графіком.


Це не настільки засмутило холоднокровного виродка, що він упустив шанс позбутися двох своїх спільників. Філстон тепер буде один. Наодинці з Імператором і все було саме так, як він планував.


Нік вийшов на широку викладену плиткою доріжку, облямовану півонії. Осторонь дороги знаходився ще один басейн, а за ним - довгий безплідний сад із чорними скелями, що згинаються гротесками. Тепер місяць став яскравішим, настільки яскравим, що Нік вчасно побачив тіло священика, щоб перестрибнути через нього. Він миттю глянув у вічі, в закривавленій коричневій мантії. Філстон був таким.


Філстон його не бачив. Він був зайнятий своєю справою і крокував, крокуючи, як кішка, приблизно за п'ятдесят ярдів від Ніка. На ньому була накидка, коричневий одяг священика, і його голена голова відбивала місячне світло. Сукін син усе продумав.


Кіллмайстер підійшов ближче до стіни, під аркадою, що оточувала святиню. Тут були лави, і він петляв між ними, тримаючи Філстона в полі зору, зберігаючи між ними однакову відстань. І ухвалюю рішення. Вбити Філстона чи взяти його. Це було змаганням. Вбити його. Нині. Підійдіть до нього та вбийте його тут і зараз. Один постріл зробить це. Потім повертайся в «Лінкольн» і забирайся звідти до біса.


Філстон повернувся ліворуч і зник.


Нік Картер різко додав швидкості. Він все ще міг програти цю битву. Ця думка здавалася йому холодною сталлю. Після того, як ця людина вбила Імператора, не було б великого задоволення вбити Філстона.


Він прийшов до тями побачивши де Філстон звернув. Чоловік був тепер всього за тридцять ярдів від нього і крадькома йшов довгим коридором. Він рухався повільно і навшпиньки. Наприкінці коридору були єдині двері. Він приведе до одного з великих святилищ і там буде Імператор.


Слабке світло виходило від дверей наприкінці коридору, на тлі яких вимальовувався силует Філстона. Хороший вистріл. Нік підняв "браунінг" і ретельно прицілився Філстону в спину. Він не хотів ризикувати пострілом у голову в невизначеному світлі, і він завжди міг прикінчити цю людину пізніше. Він тримав пістолет на відстані витягнутої руки, уважно прицілився і вичавив постріл. Браунінг глухо клацнув. Поганий патрон. Шанс мільйон до одного, і старі мляві боєприпаси дали великий нуль.


Філстон був у дверях і часу більше не було. Він не міг вчасно перезарядити пістолет однією рукою. Нік побіг.


Він був біля дверей. Кімната за нею була просторою. Єдине полум'я спалахнуло над вівтарем. Перед ним, схрестивши ноги, сидів чоловік, опустивши голову, занурений у власні думки і не підозрюючи, що Смерть переслідує його.


Філстон досі не бачив і не чув Ніка Картера. Він навшпиньки перетинав кімнату, пістолет у його руці був подовжений і заглушений через нагвинченого на дуло глушника. Нік беззвучно поставив браунінг на підлогу та взяв мисливський ніж. із кишені. Він віддав би будь-що за цей маленький стилет. Він мав тільки мисливський ніж. І близько двох секунд.


Філстон був уже на середині кімнати. Якщо людина перед вівтарем щось чула, якщо він знав, що було з нею в кімнаті, вона не подавала жодного знаку. Його голова була опущена на груди і він глибоко дихав.


Філстон підняв пістолет.


Нік Картер м'яко покликав: Філстон!


Філстон витончено обернувся. Здивування, злість, лють змішалися з його надто чутливим верхнім жіночним обличчям. Цього разу не було глузування. Його голена голова іскрилася у світлі смолоскипа. Його очі кобри розширились.


"Фремонт!" Він вистрілив.


Нік зробив крок убік, повернувся, щоб представляти вузьку мету, і метнув ножа. Він не міг, не міг більше чекати. .


Пістолет загримів кам'яною підлогою. Філстон дивився на ніж у своєму серці. Він глянув на Ніка, потім знову на ніж і впав. У передсмертному рефлексі рука його потяглася до пістолета. Нік штовхнув його подалі.


Маленький чоловічок перед вівтарем підвівся. Він постояв на мить, спокійно переводячи погляд із Ніка Картера на труп на підлозі. Філстон не сильно спливав кров'ю.


Нік вклонився. Він говорив коротко. Чоловік слухав без перерви.


На чоловікові був тільки світло-коричневий халат, що вільно облягає його тонку талію. Волосся у нього було густе, темне, з еброссом і з сивиною на скронях. Його ноги були босоніж. У нього були акуратно підстрижені вуса.


Коли Нік закінчив говорити, чоловічок дістав з кишені халата пару окулярів у срібній оправі і надів їх. Якийсь час він дивився на Ніка, потім на тіло Річарда Філстона. Потім, тихенько прошипівши, він повернувся до Ніка і дуже низько вклонився.


"Аригато".


Нік дуже низько вклонився. У нього боліла спина, але він це зробив.


«Зроби і машимашіть».


Імператор сказав: Ви можете йти, як ви пропонуєте. Ви, звичайно, маєте рацію. Це має зберігатися у секреті. Я думаю, я можу це зробити. Ви дасте все мені, будь ласка».


Нік знову вклонився. «Тоді я піду. У нас дуже мало часу".


«Хвилинку, будь ласка», - він зняв із шиї золотий сонячний промінь, прикрашений коштовним камінням, і простягнув його Ніку на золотому ланцюжку.


«Ви приймете це, будь ласка. Я бажаю цього».


Нік забрав медаль. Золото та коштовності виблискували у слабкому світлі. "Дякую."


Тоді він побачив камеру і згадав, що ця людина була відомим жучком із затвором. Камера лежала на маленькому столику в кутку кімнати і, мабуть, була принесена з собою по неуважності. Нік підійшов до столу і взяв камеру. У розетці був флеш-куб.


Нік знову вклонився. «Можу я використати це. Запис, як ви знаєте. Це важливо".


Маленький чоловічок глибоко вклонився. "Звісно. Але я пропоную поспішити. Мені здається, я чую літак зараз».


Це був гелікоптер, але Нік цього не сказав. Він осідлав Філстона і сфотографував мертве обличчя. Ще раз для впевненості, потім він знову вклонився.


"Мені доведеться залишити камеру".


"Звісно. Ітаскимашіть. А тепер – сайонара!»


"Сайонара!"


Вони вклонилися одне одному.


Він дістався «Лінкольна», коли перший вертоліт прилетів і завис над землею. Посадкові вогні – смуги біло-блакитного сяйва – димились у сирому нічному повітрі.


Кіллмайстер увімкнув передачу «Лінкольна» і почав виїжджати з провулку.


Розділ 15


Хоук сказав рівно о дев'ятій, у п'ятницю вранці.


Нік Картер спізнився на дві хвилини. Він не почував себе погано з цього приводу. Зважаючи на все, він подумав, що має право на кілька хвилин відпочинку. Він був тут. Дякую International Dateline.


На ньому був один з його нових костюмів, легка весняна фланелева тканина, і його права рука була в гіпсі майже до ліктя. Смужки клею утворили візерунок у вигляді хрестиків-нуліків на його худому обличчі. Він все ще сильно шкутильгав, коли увійшов до приймальні. Делія Стоукс сиділа за друкарською машинкою.


Вона подивилася на нього з голови до ніг і променисто посміхнулася. «Я така рада, Нік. Ми трохи хвилювалися».


«Я і сам якийсь час трохи хвилювався. Вони там?"


«Так. З половини минулого – чекають на тебе».


"Хммм, ти знаєш, чи сказав їм щось Хоук?"


«Він цього не зробив. Чекає на тебе. На даний момент відомо лише нам трьом».


Нік поправив краватку. "Дякую, люба. Нагадай мені, щоб я купив тобі пити після. Невелике святкування».


Делія посміхнулася. «Та ти думаєш, тобі слід проводити час із старшою жінкою. Зрештою, я більше не дівчинка-скаут.


«Припини, Деліє. Ще одна така тріщина, і ти підірвеш мене».


В інтеркомі почувся нетерплячий хрип. «Делія! Впустіть Ніка, будь ласка».


Делія похитала головою. "У нього вуха як у кішки".


"Вбудований гідролокатор". Він увійшов до внутрішнього кабінету.


У Хоука в роті була сигара. Целофан все ще був на ньому. Це означало, що він був схвильований і намагався цього не показувати. Він довго розмовляв з Хоуком телефоном, і старий наполягав на тому, щоб розіграти цю невелику сцену. Нік цього не розумів, за винятком того, що Хоук намагався зробити якийсь драматичний ефект. Але з якою метою?


Хоук познайомив його з Сесілом Обрі та людиною на ім'я Теренс, похмурим довготелесим шотландцем, який просто кивнув і затяг непристойну трубку.


Було принесено додаткові стільці. Коли всі сіли, Хоук сказав: «Добре, Сесіле. Скажи йому, що хочеш».


Нік слухав зі зростаючим подивом і подивом. Хоук уникав його погляду. Що задумав старий диявол?


Сесіл Обрі швидко пройшов через це. Виявилося, що він хотів, щоб Нік поїхав до Японії і зробив те, що Нік щойно був у Японії і зробив.


Наприкінці Обрі сказав: «Річард Філстон надзвичайно небезпечний. Я пропоную вам убити його на місці, а не намагатись схопити».


Нік глянув на Хоука. Старий невинно дивився в стелю.


Нік вийняв глянсову фотографію з внутрішньої кишені.


і вручив його великому англійцю. "Це ваша людина Філстон?"


Сесіл Обрі дивився на мертве обличчя, на голену голову. Його рота відкрився, і його щелепа відвисла.


«Будь я проклятий! Схожий – але без волосся це трохи складно – я не впевнений».


Шотландець підійшов подивитися. Один швидкий погляд. Він поплескав свого начальника до плеча, потім кивнув Хоуку.


«Це Філстон. У цьому немає жодних сумнівів. Не знаю, як ти це зробив, друже, але мої вітання».


Він тихо додав Обрі: «Це Річард Філстон, Сесіле, і ви це знаєте».


Сесіл Обрі поклав фотографію на стіл Хоука. «Так. Це Дік Філстон. Я довго на це чекав».


Хоук пильно подивився на Ніка. «На даний момент все буде гаразд, Нік. Побачимося по обіді».


Обрі підняв руку. «Але зачекайте – я хочу почути деякі подробиці. Це чудово і ... »


"Пізніше", - сказав Хоук. «Пізніше, Сесіле, після того, як ми обговоримо наш дуже приватний бізнес».


Обрі насупився. Закашлявся. Потім: О, так. Звісно, Девід. Тобі нема про що турбуватися. Я дотримуюсь свого слова». Біля дверей Нік озирнувся. Він ніколи раніше не бачив Хоука саме в такому світлі. Раптом його начальник став схожим на старого хитрого кота - кота, з розмазаним кремом.


Картер Нік

14 секунд пекла


Нік Картер


14 секунд пекла


переклав Лев Шкловський


## Глава 1


Чоловік побачив, як дві дівчини в барі подивилися на нього, коли він ішов коридором зі склянкою в руці на невелику терасу. Вища явно була кюрасіанка: струнка статура з шляхетними рисами; інша була чистокровна китаянка, маленька та ідеально складена. Їх неприхований інтерес змусив його посміхнутися. Він був високий і рухався з легкістю та стриманою силою спортсмена у чудовій формі. Коли він дістався до тераси, він подивився на вогні Гонконгської королівської колонії та гавані Вікторія. Він відчував, що дівчата все ще дивляться на нього, і криво всміхнувся. На карту було поставлено дуже багато, а часу залишалося мало.


Агент N3, Кіллмайстер, головний агент AX, відчував занепокоєння в сирій, гнітючій атмосфері цього вечора в Гонконгу. Це були не просто дві дівчини в барі, хоч він відчував, що йому потрібна жінка. Це була невгамовність чемпіона з боксу напередодні найважчого бою у його кар'єрі.


Він окинув сіро-блакитними очима гавань і спостерігав, як біло-зелені пороми, що з'єднують Коулун та Вікторію, спритно маневрують серед вантажних суден, сампанів, водних таксі та джонок. За межами вогнів Коулуна він побачив червоні та білі спалахи літаків, що злітають із аеропорту Кай Так. Оскільки комуністи розширили свою владу далі на південь, небагато мандрівників із Заходу використовували залізничну лінію Кантон-Коулун. Тепер це був аеропорт Кай Так, який пов'язував багатолюдне місто із західним світом, окрім морських шляхів. За три дні, що він був тут, він прийшов до розуміння того, чому цей багатолюдний, шалено переповнений божевільня часто називають Манхеттеном Далекого Сходу. Ви могли знайти все, що хотіли, і багато чого не хотіли. Це було життєво важливе промислове місто і водночас величезне звалище. Він гудів і смерділ. Це було чарівно та небезпечно. "Це ім'я відповідає всім вимогам", - подумав Нік, осушуючи свою склянку і повертаючись у хол. Піаністка зіграла мляву мелодію. Він замовив новий напій і підійшов до зручного темно-зеленого крісла. Дівчата досі були там. Він сів у крісло і вперся головою в спинку. Як і в попередні два вечори, зал почав заповнюватись. У кімнаті було напівтемно, вздовж стін стояли лави. Де-не-де стояли великі журнальні столики та зручні крісла для гостей, яким не було компанії.


Нік прикрив очі і зі слабкою усмішкою подумав про пакет, який отримав від Хоука три дні тому. У той момент, коли він прибув, він знав, що ось-ось станеться щось надзвичайне. Хоук придумав багато дивних місць для зустрічей у минулому - коли йому здавалося, що за ним уважно спостерігають, або коли він хотів бути впевненим у абсолютній секретності, - але цього разу він перевершив самого себе. Нік мало не розсміявся, коли зняв картонну упаковку і виявив штани будівельника – розміром, звичайно ж, його розміру – синю бавовняну сорочку, блідо-жовтий шолом та сіру коробку для сніданку. У записці, яка була до нього, просто йшлося: вівторок, 12 годин дня, 48 парк. Південно-східний кут.


Він почував себе досить безглуздо, коли, одягнений у штани, синю сорочку, жовтий шолом і тримаючи коробку для сніданку, він прибув на перетин Сорок восьмої вулиці та Парк-авеню на Манхеттені біля каркасу нового хмарочоса, збудованого в південно-східному кутку. був побудований. Він кишів будівельниками в різнокольорових шоломах і нагадував зграю птахів, що сидять довкола великого дерева. Потім він побачив постать, що наближається, одягнену як він у робітника. Безпомилкова хода та впевнена постава плечей. Фігура запросила Ніка, хитаючи головою, сісти поруч із ним на стопку дерев'яних рейок.


"Привіт, шеф", - глузливо сказав Нік. Маю визнати, дуже розумно.


Хоук відкрив коробку для сніданку і витяг товстий бутерброд із ростбіфом, який він із задоволенням прожував. Він глянув на Ніка.


"Я забув принести хліб", - сказав Нік. Погляд Хоука залишався нейтральним, але Нік відчув несхвалення у його голосі.


«Ми маємо бути типовими будівельниками», - сказав Хок між їжею. "Я думав, що це досить ясно".


"Так, сер", - відповів Нік. "Я, напевно, недостатньо обдумав це".


Хоук вихопив із форми ще один шматок хліба і простяг його Ніку. 'Арахісове масло?' - з жахом сказав Нік. "Має бути різниця", - саркастично відповів Хоук. "Між іншим, я сподіваюся, що наступного разу ти подумаєш над цим".


Поки Нік їв бутерброд, Хоук почав говорити, не приховуючи того факту, що йшлося не про останній бейсбольний матч або підвищені ціни на нові автомобілі.


«У Пекіні, – обережно сказав Хоук, – у них є план та розклад. Про це ми отримали достовірну інформацію. План передбачає напад на Сполучені Штати і весь вільний світ зі своїм арсеналом атомних бомб. Графік розрахований на два роки. Звичайно, спочатку вони здійснять ядерний шантаж. Беруть шалену суму. Мислення Пекіна просте. Ми стурбовані наслідками ядерної війни для нашого народу. Щодо китайських керівників, то вони будуть стурбовані. Це навіть вирішило б проблему їхнього перенаселення. Вони думають, що зможуть зробити це політично та технічно через два роки».


"Два роки", - пробурмотів Нік. «Це не так вже й довго, але за два роки може статися багато. Уряд може впасти, може статися нова революція, тим часом до влади можуть прийти нові лідери із новими ідеями».


"І це саме те, чого боїться доктор Ху Цань", - відповів Хоук.


"Хто, чорт забирай, такий доктор Ху Цань?"


«Їх головний провідний учений з атомних бомб та ракет. Він настільки цінний для китайців, що практично може працювати безконтрольно. Це китайський Вернер фон Браун. І це м'яко кажучи. Він контролює все, що вони зробили здебільшого у цій галузі. Мабуть, у нього більше влади, ніж думають самі китайці. Крім того, ми маємо вагомі підстави вважати, що він маніяк, одержимий ненавистю до західного світу. І він не захоче ризикнути чекати на два роки».


- Ви маєте на увазі, якщо я правильно розумію, що цей хлопець, Ху Цань, хоче запустити феєрверк раніше. Ти знаєш коли?


'На протязі двох тижнів.'


Нік подавився останнім шматочком хліба з арахісовою олією.


"Ви не недочули", - сказав Хоук, акуратно складаючи папір для сендвічів і кладучи його в банку. «Два тижні, чотирнадцять днів. Він не чекатиме на розклад Пекіна. Він не збирається ризикувати зміною міжнародного клімату або якоюсь внутрішньою проблемою, яка може порушити графік. І вершина - N3, Пекін нічого не знає про свої плани. Але він має кошти. У нього є все необхідне обладнання та сировина.


"Думаю, це достовірна інформація", - прокоментував Нік.


«Цілком надійна. У нас там чудовий інформатор. До того ж, це знають і росіяни. Можливо, вони отримали це з того ж інформатора, якого ми використовуємо. Ви знаєте етику цієї професії. Між іншим, вони так само шоковані, як і ми, і вони погодилися надіслати агента, який працюватиме з людиною, яку ми направляємо. Вони, мабуть, вважають, що у цьому випадку співробітництво необхідне, навіть якщо воно є для них неминучим злом. Вони навіть запропонували надіслати вас. Я справді не хотів тобі говорити. Ви можете зазнавати».


"Ну-ну", - посміхнувся Нік. «Я майже зворушений. Тож цей ідіотський шолом та цей ланчбокс не призначені для того, щоб обдурити наших московських колег».


"Ні", - серйозно сказав Хоук. «Ви знаєте, що в нашому бізнесі не так багато секретів, що ретельно зберігаються. Китайці виявили, що щось не так, ймовірно, через активність, що зросла, як серед росіян, так і серед наших агентів. Але вони можуть лише підозрювати, що дії спрямовані проти них. Вони достеменно не знають, про що це». «Чому б нам просто не поінформувати Пекін про плани Ху Цаня, чи я наївний?»


"Я теж наївний", - холодно сказав Хоук. «Насамперед, вони їдять із його рук. Вони негайно проковтнуть будь-яке заперечення і виправдання. Крім того, вони можуть подумати, що це змова з нашого боку, щоб дискредитувати їх найкращих учених та експертів-ядерників. Крім того, ми розкриємо, наскільки ми добре знаємо про їхні довгострокові плани та наскільки далеко наші секретні служби проникли до їхньої системи».


"Тоді я наївний як студентка", - сказав Нік, відкидаючи шолом. Але чого ви від мене чекаєте – вибачте, ми з моїм російським товаришем зможемо зробити за два тижні?


«Нам відомі такі факти, – продовжив Хоук. Десь у провінції Квантун у Ху Цаня є сім атомних бомб та сім ракетних пускових майданчиків. Він також має велику лабораторію і, ймовірно, він посилено працює над розробкою нової зброї. Ваше завдання - підірвати ці сім стартових майданчиків та ракети. Завтра на вас чекають у Вашингтоні. У Special Effects вам дадуть потрібне спорядження. Через два дні ви маєте бути в Гонконгу, де відбудеться ваша зустріч із російським агентом. Здається, у них є дуже хороший помічник у цій галузі. Special Effects також надає інформацію про процедури в Гонконгу. Не чекайте занадто багато, але ми зробили все можливе, щоб все організувати якнайкраще за цей короткий термін. Росіяни кажуть, що у цьому випадку ви отримаєте велику підтримку від їхнього агента».


«Дякую за кредит, шеф», - сказав Нік із кривою посмішкою. "Якщо я зможу виконати це завдання, мені знадобиться відпустка".


«Якщо ти зможеш це зробити, - відповів Хоук, - наступного разу ти їстимеш ростбіф на хлібі».


Ось як вони зустрілися того дня, і тепер він був тут, у готелі в Гонконгу. Він чекав. Він спостерігав за людьми в залі - багатьох з них він ледве міг бачити у темряві, - поки раптово його м'язи не напружилися. Піаністка виконала "У тиші ночі". Нік почекав, поки пісня закінчиться, потім тихенько підійшов до піаніста, невисокого східного чоловіка, можливо, корея.


"Дуже мило", - м'яко сказав Нік. 'Одна з моїх улюблених пісень. Ви щойно зіграли в неї чи це було прохання? '


"Це було прохання тієї дами", - відповів піаніст, зігравши кілька проміжних акордів. Прокляття! Нік скривився. Можливо, один із тих збігів, які просто трапляються. І все-таки він мав увійти до цього. Ніколи не знаєш, коли плани мають раптово змінитись. Він подивився в тому напрямку, куди кивнув піаніст, і побачив дівчину в тіні одного з стільців. Вона була блондинка і одягнена у просту чорну сукню з глибоким вирізом спереду. Нік підійшов до неї і побачив, що її пружні груди ледве стримуються сукнею. Вона мала маленьке, але рішуче обличчя, і вона дивилася на нього великими блакитними очима.


"Дуже хороший номер", - сказав він. "Спасибі за питання." Він почекав і, на його подив, отримав правильну відповідь.


Вночі може статися багато чого». У неї був слабкий акцент, і Нік зрозумів по слабкій усмішці на її губах, що вона знала, що він був здивований. Нік сів на широкий підлокітник.


«Доброго дня, N3», - ласкаво сказала вона. «Ласкаво просимо до Гонконгу. Мене звуть Олексія Любов. Схоже, нам судилося працювати разом».


"Доброго дня", - посміхнувся Нік. «Добре, я визнаю це відкрито. Я здивований. Не думав, що на цю роботу надішлють жінку».


"Ви просто здивовані?" - Запитала дівчина з жіночою хитрістю в погляді. 'Або розчаровані?'


"Я поки не можу судити про це", - лаконічно прокоментував Кіллмайстер.


"Я тебе не розчарую", - коротко сказала Олексі Любов. Вона встала і підтягла сукню. Нік подивився на неї з голови до п'ят. У неї були широкі плечі та міцні стегна, повні стегна та витончені ноги. Її стегна були трохи висунуті вперед, що завжди було для Ніка досить складним. Він зробив висновок, що Олексія Любов була гарним рекламним ходом для Росії.


Вона спитала. - "Де ми можемо поговорити?"


"Нагорі, в моїй кімнаті", - запропонував Нік. Вона похитала головою. «Мабуть, це помилка. Зазвичай так чинять із чужими кімнатами в надії спіймати щось цікаве».


Нік не сказав, що перевірив кімнату з голови до ніг за допомогою електронного обладнання на наявність мікропроцесорів. До речі, він не був у своїй кімнаті кілька годин. Я був там, і за цей час вони могли знову поставити нові мікрофони.


"А вони", - пожартував Нік. "Чи ти маєш на увазі, що це роблять твої люди?" Це була спроба виманити її з намету. Вона дивилася на нього холодними блакитними очима.


"Вони - китайці", - сказала вона. "Вони також стежать за нашими агентами".


"Я думаю, ти не з таких", - зауважив Нік. "Ні, я так не думаю", - відповіла дівчина. «У мене чудове прикриття. Я мешкаю в районі Вай Чан, вивчаю албанську історію мистецтв уже майже дев'ять місяців. Ходімо, ходімо до мене додому і поговоримо. У будь-якому разі, там буде гарний вид на місто».


Район Вай Чан, – подумав Нік уголос. "Хіба це не трущоби?" Він знав про цю сумнозвісну колонію, яка складалася з нетрів, зроблених з обрізків деревини та битих бочок з олією, які були розміщені на дахах інших будинків. Тут мешкало близько сімдесяти тисяч людей.


"Так", - відповіла вона. «От чому ми успішніші, ніж ви, N3. Ви, агенти, живете тут у західних будинках чи готелях, принаймні не заповзаєте у халупи. Вони роблять свою роботу, але ніколи не можуть проникати у повсякденне життя людей так, як ми. Ми живемо серед них, ми поділяємо їхні проблеми та їхнє життя. Наші люди не просто агенти, вони є місіонерами. Це тактика Радянського Союзу».


Нік глянув на неї, звузив очі, поклав палець їй під підборіддя і підняв. Він знову помітив, що насправді він мав дуже привабливий личик з кирпатим носиком і зухвалим виразом обличчя.


«Дивись, люба, - сказав він. «Якщо нам таки доведеться працювати разом, тобі краще залишити цю шовіністичну пропаганду прямо зараз, чи не так? Ви сидите в цій халупі, бо думаєте, що це гарне прикриття і більше не треба чіплятися. Вам дійсно не потрібно намагатися продати мені цю ідеологічну нісенітницю. Я знаю краще. Насправді ти тут не тому, що любиш цих китайських жебраків, а тому що тобі так доводиться. Так що давай не ходитимемо навколо та навколо, згодні?


На мить вона насупила брови і надула губи. Потім вона почала від душі сміятися.


"Я думаю, ти мені подобаєшся, Нік Картер", - сказала вона, і він помітив, що вона подала йому руку. «Я так багато чула від вас, що був упереджений і, можливо, трохи наляканий. Але тепер усе скінчено. Добре, Нік Картер, відтоді жодної пропаганди. Це угода - я думаю, то ви це називаєте, чи не так?


Нік спостерігав за щасливою усміхненою дівчиною, яка йшла пліч-о-пліч по Хеннесі-стріт, і подумав, що вони будуть схожі на закохану пару, що здійснює вечірню прогулянку Елірією, штат Огайо. Але їх не було в Огайо, і вони не були молодятами, які безцільно блукали. Це був Гонконг, і він був добре навченим, висококваліфікованим старшим агентом, який міг приймати рішення про життя та смерть, якби йому довелося. І дівчина, що невинно виглядає, нічим не відрізнялася. Принаймні він на неї сподівався. Але іноді у нього просто були моменти, коли йому доводилося думати про те, яким буде життя цього безтурботного хлопця зі своєю дівчиною в Елірії, штат Огайо. Вони могли будувати плани життя, тоді як і Алекси будували плани зіштовхнутися зі смертю. Але гей, без Олекси та його самого, у цих наречених в Огайо не могло бути великого майбутнього. Можливо, у далекому майбутньому час зайнятися брудною роботою комусь іншому. Але ще ні. Він притягнув до себе руку Олекси, і вони пішли далі.


Сектор Вай Чан у Гонконгу виходить на гавань Вікторія, як сміттєзвалище виходить на гарне чисте озеро. Густонаселений, заповнений магазинами, будинками та вуличними торговцями сектор Вай Чан – це Гонконг у його найгірших і найкращих проявах. Олексі повела Ніка нагору до похилої будівлі, яка зробила б будь-який будинок у Гарлемі схожим на Волдорфську Асторію.


Коли вони дісталися даху, Нік уявив себе в іншому світі. Перед ним від даху до даху простягалися тисячі халуп, буквально море халуп. Вони кишали і наповнювалися людьми. Олекса підійшла до однієї з них, яка була футів десяти шириною і чотирьох завдовжки, і відчинив двері, пара планок була прибита разом і звисала на дроті.


"Більшість моїх сусідів все ще думають, що це розкішно", - сказав Алексі, коли вони увійшли. «Зазвичай шестеро людей живуть у такій кімнаті».


Нік сів на одне з двох складних ліжок і озирнувся. Невелика грубка та напівзруйнований туалетний столик заповнювали майже всю кімнату. Але, незважаючи на свою примітивність, а може, через це, халупа дихала дурістю, яку він не вважав за можливе.


«А тепер, – почав Алексі, – я розповім вам те, що ми знаємо, а потім ви скажете, що, на вашу думку, слід зробити. Добре?


Вона трохи ворухнулася, і частина її стегна була оголена. Якби вона бачила, що Нік дивиться на неї, принаймні, вона не спромоглася приховати це.


Я знаю наступне, N3. доктор Ху Цань має повну доручення торгівлі. Ось чому він зміг збудувати ці установки самостійно. Можна сказати, він начебто генерал науки. Він має свою службу безпеки, що складається тільки з людей, які підкоряються тільки йому. У Квантунгу, десь на північ від Шилунга, він має цей комплекс із сімома ракетами і бомбами. Я чув, що ви плануєте увірватися туди, як тільки ми знайдемо точне місце, розмістимо вибухівку або детонатори на кожному стартовому майданчику і вибухнемо його. Щиро кажучи, я не оптимістична, Нік Картер.


'Ти боїшся?' засміявся Нік.


- Ні, принаймні не в звичному значенні цього слова. Якщо так, у мене не було б цієї роботи. Але я думаю, що навіть для тебе, Ніке Картере, не все можливо».


'Може бути.' Нік подивився на неї з усмішкою, його очі міцно стиснули її. Вона була дуже зухвалою, майже зухвалою, її груди здебільшого відкривалися через низький розріз чорної сукні. Він ставив питання, чи може він піддати її випробуванню, перевірити його сміливість в іншій області. «Господи, було б добре, – подумав він.


"Ти не думаєш про свою роботу, N3", - раптом сказала вона з легкою хитрою усмішкою на губах.


"Так про що ти думаєш, про що я думаю?" сказав Нік із подивом у голосі.


«Яке було б переспати зі мною», - незворушно відповіла Олексія Любов. Нік засміявся.


Він запитав. - «Чи навчають вас також виявленню таких фізичних явищ?»


"Ні, це була суто жіноча реакція", - відповів Алексі. «Це було очевидно у твоїх очах.


"Я був би розчарований, якщо ви це заперечуєте".


З миттєвою рішучістю, що глибоко вкорінилася в ньому, Нік відповів їй губами. Він поцілував її довго і млосно збуджено, засовуючи свою мову їй у рот. Вона не чинила опір, і Нік вирішив відразу ж ретельно з цим попрацювати. Він відсунув підлогу сукні убік, змусивши її сиськи вилізти назовні, і доторкнувся пальцями до сосків. Нік відчував, що вони тяжкі. Однією рукою він відірвав блискавку сукні, іншою погладив тверді соски. Тепер вона випустила крик відчуття, але вона не була з тих, хто одразу дозволяв себе перемагати. Вона почала грайливо чинити опір, що ще більше схвилювало Ніка. Він схопив її під сідниці і сильно потягнув, тож вона впала, розтягнувшись на ліжку. Потім він стягнув її сукню нижче, доки не побачив її гладкий живіт. Коли він почав пристрасно цілувати її між грудей, вона не втрималася. Нік повністю зняв свою чорну сукню і блискавично почав роздягатися. Він кинув одяг у куток і ліг на нього. Вона почала дико крутитися ногами і посмикування нижньої частини живота. Нік штовхнувся в неї і тепер почав ебать, спочатку дуже повільно і неглибоко, чому вона збудилася ще більше. Потім він почав рухатися ритмічно, все швидше і швидше, його руки стосувалися її тулуба. Коли він увійшов глибоко до неї, вона закричала: «Йа хотчу» та «Так… Так». У той самий час вона досягла оргазму. Алексі розплющила очі і подивилася на нього палаючим поглядом. "Так, - сказала вона задумливо, - можливо, у тебе все-таки можливо все!"


Розділ 2


Тепер, коли він знову був одягнений, Нік подивився на чуттєву істоту, з якою щойно кохався. Тепер на ній була помаранчева блузка та вузькі чорні штани.


"Мені подобається такий обмін інформацією", - посміхнувся він. "Але ми не повинні забувати про роботу".


"Ми не повинні були цього робити", - сказала Алексі, проводячи рукою по обличчю. «Але пройшло так багато часу відтоді, як я… І в тебе є дещо, Ніке Картере, що я не могла стриматися».


"Ви шкодуєте про це?" – м'яко спитав Нік.


«Ні», - засміялася Алексі, відкинувши назад своє світле волосся. «Це трапилося, і я рада цьому. Але ви маєте рацію, нам потрібно обмінюватися й іншою інформацією. Для початку я хотіла б дізнатися трохи більше про ці вибухові речовини, що ви хочете підірвати пускові майданчики, де ви їх сховали і як вони працюють».


«Добре, – сказав Нік. «Але для цього ми маємо повернутися до моєї кімнати. До речі, спочатку нам потрібно буде там перевірити, чи не заховані підслуховувачі».


«Це угода, Нік, – сказав Алексі з широкою усмішкою. "Спустися вниз і дай мені п'ять хвилин, щоб трохи освіжитися".


Коли вона закінчила, вони вирушили до готелю, де ретельно оглянули кімнату. Жодних нових мікросхем не встановлювалося. Нік пішов у ванну і повернувся з кремом для гоління у вигляді аерозолю. Обережно натиснув десь унизу і щось відкрутив, доки в руках не вивільнилася частина балончика. Він повторював дію, доки на столі не було сім металевих банок у формі дисків.


'Той?' - здивовано спитав Олекси.


"Так, дорога", - відповів Нік. «Це шедеври мікротехнології, останні розробки в цій галузі. Ці крихітні металеві коробки є фантастичним поєднанням друкованих електронних схем навколо крихітного центру ядерної енергії. Ось сім крихітних атомних бомб, які під час вибуху знищують усе у радіусі п'ятдесяти метрів. Вони мають дві основні переваги. Вони чисті, виробляють мінімум радіоактивності і мають максимальну вибухову потужність. І невелика радіоактивність, яку вони виробляють, повністю знищується атмосферою. Їх можна встановити під землею; навіть тоді вони одержують сигнали активації.


Кожна з бомб здатна повністю знищити весь стартовий майданчик та ракету».


Як працює запалювання?


Голосовим сигналом, – відповів Нік, приєднуючи окремі частини аерозолю. "Мій голос, якщо бути точним", – додав він. 'Поєднання двох слів. До речі, ви знаєте, що в ньому також достатньо крему для гоління, щоб я міг голитися протягом тижня? Одне мені поки що незрозуміло, - сказала дівчина. «Таке запалювання працює за допомогою механізму, який перетворює голосовий звук на електронні сигнали та відправляє ці сигнали на енергоблок. Де цей механізм?


Нік усміхнувся. Він міг просто сказати їй, але він просто вважав за краще театр. Він зняв штани та кинув їх на стілець. Він зробив те саме зі своїми трусами. Він побачив, що Олекси дивиться на нього з наростаючим збудженням. Він схопив її руку і поклав їй на стегно на рівні своїх стегон.


Це механізм, Олексі, – сказав він. «Більшість деталей зроблено із пластику, але є й металеві. Наші техніки вклали його мені у шкіру». Дівчина спохмурніла. "Дуже хороша думка, але недостатньо хороша", - сказала вона. «Якщо вас упіймають, вони негайно дізнаються про це за допомогою своїх сучасних методів розслідування».


"Ні, цього не будуть", - пояснив Нік. Механізм розміщений саме в цьому місці з особливої причини. Там також є кілька шрапнелів, нагадування про одне з моїх попередніх завдань. Тому вони не зможуть відокремити пшеницю від полови».


На гарному обличчі Олекси з'явилася усмішка, і вона захоплено кивнула. "Дуже вражає", - сказала вона. "Божевільно продумано!"


Нік зробив позначку у своїй пам'яті, щоб передати комплімент Хоуку. Він завжди цінував заохочення від змагань. Але тепер він побачив, що дівчина знову дивиться вниз. Її губи були напіввідкриті, а груди піднімалася і опускалася від дихання, що задихалося. Її рука, що все ще лежала на його стегні, тремтіла. Чи могли росіяни надіслати німфоманку працювати з ним? Він чудово уявляв, що вони здатні на це; до речі, були випадки, відомі йому... Але вони завжди мали на меті. А з цим завданням справа інакша. Можливо, подумав він подумки, вона просто була суперсексуальна і спонтанно реагувала на сексуальні стимули. Він міг це добре зрозуміти; він часто інстинктивно реагував тваринам. Коли дівчина подивилася на нього, він прочитав у її погляді майже розпач.


Він запитав. - "Ви хочете ще раз?" Вона знизала плечима. Це означало не байдужість, а скоріше безпорадну здачу. Нік розстебнув помаранчеву блузку і зняв з неї штани. Він знову відчув руками це грандіозне тіло. Тепер вона не виявляла жодних ознак опору. Вона неохоче відпустила його. Вона просто хотіла, щоб він торкнувся її, щоб він її взяв. Цього разу Нік продовжив прелюдію ще довше, змушуючи палаючий бажання в очах Алексі все більше і більше. . Нарешті він узяв її дико та пристрасно. Було щось у цій дівчині, що він не міг контролювати, вона звільнила всі його тваринні інстинкти. Коли він увійшов глибоко в неї, майже раніше, ніж хотів, вона скрикнула від захоплення. Олексі, – м'яко сказав Нік. «Якщо ми переживемо цю авантюру, я благатиму свій уряд про посилення американсько-російської співпраці».


Вона лежала поруч із ним змучена і пересичена, притиснувши одну зі своїх прекрасних цицьок до його грудей. Потім вона здригнулася і сіла. Вона посміхнулася до Ніка і почала одягатися. Нік спостерігав за нею, поки вона це робила. Вона була досить гарною, щоб просто поглянути на неї, і те саме можна сказати про дуже небагатьох дівчат.


"Spokonoi notchi, Нік", - сказала вона, одягаючись. «Я прийду вранці. Ми повинні знайти спосіб потрапити до Китаю. А часу у нас замало».


"Ми поговоримо про це завтра, дорога", - сказав Нік, проводячи її. "До побачення".


Він спостерігав за нею, доки вона не увійшла до ліфта; потім він замкнув двері і впав у ліжко. Немає нічого кращого за жінку, щоб зняти напругу. Було вже пізно, і шум у Гонконгу перейшов у низький гомін. Тільки час від часу темні гудки поромів лунали вночі, поки Нік спав.


Він не знав, як довго спав, коли щось його розбудило. Якийсь запобіжний механізм зробив свою справу. Це було не те, що він міг контролювати, а сигнальна система, що глибоко вкорінилася, яка завжди була активна і тепер розбудила його. Він не рушив з місця, але зрозумів, що він не один. "Люгер" лежав на підлозі поряд з одягом; він просто не міг до нього дістатися. Хьюго, свій стилет, він зняв перед тим, як зайнятися коханням з Олексі. Він був страшенно безтурботний. Він одразу подумав про мудру пораду Хоука. Він розплющив очі і побачив свого відвідувача, маленьку людину. Він обережно обійшов кімнату, відкрив портфель і витяг ліхтарика. Нік подумав, що він може негайно втрутитися; Зрештою, чоловік зосередився на вмісті валізи. Нік вистрибнув із ліжка з величезним вибухом сили. Коли зловмисник повернувся, він мав лише час, щоб витримати сильний удар Ніка. Він ударився об стіну. Нік вдруге замахнувся обличчям, яке, як він побачив, було східним, але чоловік упав навколішки у захисному русі. Нік промахнувся і прокляв свою необачність. У нього була для цього вагома причина, тому що його нападник, бачачи, що він має справу з противником вдвічі більше за нього, сильно вдарив ліхтариком по великому пальцю ноги Ніка. Нік підняв ногу через сильний біль, і чоловічок пролетів повз нього до відкритого вікна і балкона за ним. Нік швидко повернувся і підхопив чоловіка, вдаривши його в раму вікна. Незважаючи на те, що він був досить легким і маленьким, чоловік боровся з люттю кішки, загнаної в кут.


Коли Нік ударився головою об підлогу, його противник насмілився підняти руку і схопити лампу, що стояла на маленькому столику. Він розбив його об скроню Ніка, і Нік відчув, як тече кров, коли маленький чоловічок вирвався на волю.


Чоловік побіг назад на балкон і перекинув ногу через край, коли Нік схопив його за горло і затягнув назад до кімнати. Він корчився, як вугор, і йому знову вдалося вирватися з Ніка. Але тепер Нік схопив його за комір, притяг до себе і щосили грюкнув по його щелепі. Чоловік відлетів назад, наче кинутий на мис Кеннеді, вдарився об перила основою хребта і перевалився через край. Нік чув його крики жаху, доки вони раптово не припинилися.


Нік одягнув штани, промив рану на скроні і почав чекати. Було ясно, з якої кімнати заліз чоловік, і справді, поліція та власник готелю прийшли за кілька хвилин, щоб дізнатися. Нік описав візит маленького чоловічка і подякував поліції за їхнє швидке прибуття. Він недбало запитав, чи вони дізналися про особу зловмисника.


«Він не приніс із собою нічого, що розповіло б нам, хто він такий», - сказав один із поліцейських. "Напевно, звичайний грабіжник".


Вони пішли, і Нік закурив одну з небагатьох довгих сигарет із фільтром, які він привіз із собою. Можливо, цей чоловік був лише дрібним другосортним злодюжкою, але що, якщо це не так? Тоді це могло означати лише дві речі. Або він був агентом з Пекіна, або співробітником спеціальної служби безпеки Ху Цаня. Нік сподівався, що то був пекінський агент. Це підпадало б під розділ звичайних запобіжних заходів. Але якби це був один із людей Ху Цаня, це означало б, що він стривожений і його завдання буде важчим, якщо не майже нездійсненним. Він поклав поруч із собою «Люгер» Вільгельміну під ковдру і пристебнув стилет до передпліччя.


За хвилину він знову заснув.


Розділ 3


Нік щойно прийняв ванну і поголився, коли наступного ранку з'явився Олекси. Вона побачила шрам на його скроні, і він розповів їй, що сталося. Вона уважно прислухалася, і Нік міг бачити ті ж думки, які приходили їй на думку: чи це був звичайний грабіжник чи ні? Потім, коли він стояв перед нею, його оголене тіло - він ще не був одягнений - відбиваючи сонячне світло, він побачив, як змінилося вираз її очей. Тепер вона думала про інший предмет. Того ранку Нік почував себе добре, більш ніж добре. Він добре виспався, і його тіло поколювало від наполегливості. Він глянув на Олекси, прочитав її думки, схопив її та притиснув до себе. Він відчув її руки на своїх грудях. Вони були м'якими і трохи тремтіли.


Він посміхнувся. - "Ви часто робите це вранці?" "Це найкращий час, ти знав це?"


«Нік, будь ласка. . - сказав Алекс. Вона намагалася відштовхнути його. «Будь ласка ... будь ласка, Нік, ні!»


"Що це?" - невинно спитав він. "Вас щось турбує сьогодні вранці?" Він притяг її ще ближче. Він знав, що тепло його оголеного тіла досягне її, збудить її. Він тільки мав намір подразнити її, щоб показати, що вона не так контролює ситуацію, як хотіла показати на початку їхньої зустрічі. Коли він відпустив її, вона не відступила, а міцно притулилася до нього. Нік, побачивши пекуче бажання в її очах, знову обійняв її і притяг ще ближче. Він почав цілувати її шию.


"Ні, Нік", - прошепотіла Олексі. 'Ну ось.' Але її слова були не більш ніж цим - порожніми, безглуздими словами - коли її руки почали торкатися його оголеного тіла, і її тіло заговорило своєю власною мовою. Як дитину, він відніс її до спальні і поклав на ліжко. Там вони почали кохатися під ранковим сонцем, яке зігрівало їхні тіла через відкрите вікно. Коли вони закінчили і лягли пліч-о-пліч на ліжку, Нік побачив в її очах безмовне звинувачення, яке майже зворушило його.


"Мені дуже шкода, Олексі", - сказав він. «Я справді не хотів заходити так далеко. Я просто хотів трохи подразнити тебе цього ранку, але я думаю, що ситуація вийшла з-під контролю. Не гнівайся. Було, як ви кажете, дуже добре… дуже добре, правда?


"Так", - відповіла вона, сміючись. «Було дуже добре, Нік, і я не гніваюсь, просто розчарований у собі. Я лежу, висококваліфікований агент, який повинен витримати усі можливі випробування. З тобою я втрачаю всю силу волі. Це дуже збиває з пантелику».


"Це така плутанина, яку я люблю, дорога", - сказав Нік зі сміхом. Вони встали і швидко одягнулися. «Які саме ваші плани щодо в'їзду до Китаю, Нік?» - Запитав Алексі.


«AX організував для нас плавання на човні. Залізниця з Кантона в Коулун буде найшвидшою, але це також перший маршрут, за яким вони уважно стежитимуть».


«Але нас поінформували, – відповів Олексі, – що берегова лінія по обидва боки від Гонконгу ретельно охороняється китайськими патрульними суднами протягом не менше ста кілометрів. Чи не думаєте ви, що вони відразу помітять човен? Якщо вони зловлять нас, виходу не буде».


"Це можливо, але ми йдемо як Танкас".


"Ах, танкасе", - подумала Алексі вголос. «Човники Гонконгу».


'Саме так. Сотні тисяч людей живуть виключно на джонках. Як відомо, це окреме плем'я. Протягом століть їм було заборонено селитися на землі, одружуватися із землевласниками або входити в цивільний уряд. Хоча деякі обмеження були пом'якшені, вони, як і раніше, живуть як окремі люди, шукаючи підтримки один у одного. Портові патрулі їх майже не переслідують. Джонка танкас, що пливе вздовж берега, майже не привертає уваги».


«Мені це здається досить добрим», - відповіла дівчина. "В якому місці ми підемо на берег?"


Нік підійшов до одного зі своїх валіз, схопив металеву застібку, швидко перемістив її назад і вперед шість разів, доки він не послабив її. З отвору у формі труби внизу він витяг докладну карту провінції Квантун.


"От", - сказав він, розгортаючи карту. - Ми заведемо джонку так далеко, як зможемо, вгору каналом Ху, повз Гуменчай. Потім ми можемо йти пішки сушею, поки не дійдемо до залізниці. За моїми відомостями комплекс Ху Цаня знаходиться десь на північ від Шилунга. Коли ми дістанемося залізниці з Коулуна до Кантона, ми можемо знайти шлях».


'Як же так?'


«Якщо ми маємо рацію, а штаб Ху Цаня дійсно знаходиться десь на північ від Шилунга, я присягаюся, що він не поїде до Кантона, щоб забирати свою їжу та обладнання. Б'юся об заклад, він зупинить поїзд десь у цьому районі та вивезе замовлені товари.


"Можливо, N3", - задумливо сказала Алексі. "Це було би добре. У нас є контактна особа, фермер трохи нижче Тайцзяо. Ми можемо взяти там сампан чи пліт».


"Чудово", - сказав Нік. Він повернув картку на місце, повернувся до Олекси і дружньо поплескав її по її маленькій твердій попці. "Підемо до нашої родини Танкас", - сказав він.


"Побачимося в гавані", - відповіла дівчина. «Я ще не надіслала звіт своєму начальству. Дайте мені десять хвилин.


"Добре, мила", - погодився Нік. «Більшість із них можна знайти у притулку від тайфуну Яу Ма Тай. Ми зустрінемось там.' Нік підійшов до невеликого балкона і подивився на галасливий транспорт під ним. Він побачив лимонно-жовту сорочку Олекси, коли вона вийшла з готелю та почала переходити вулицю. Але він також бачив припаркований чорний «Мерседес», який зазвичай використовується як таксі у Гонконгу. Його брови зійшлися разом, коли він побачив, як двоє чоловіків швидко вийшли і зупинили Алексі. Хоча вони обоє були одягнені в західний одяг, вони були китайцями. Вони про щось запитали дівчину. Вона почала шукати у своїй сумці, і Нік побачив, що вона витягла щось на кшталт паспорта. Нік голосно вилаявся. Це був невідповідний час для її арешту і, можливо, тримання під вартою в поліцейській дільниці. Можливо, це був звичайний огляд, але Нік це не переконало. Він перелетів через край балкона і схопився за ринву, що йшла стіною будівлі. Це був найшвидший спосіб.


Його ноги ледь торкалися тротуару, коли він побачив, як один із чоловіків схопив Олекси за лікоть і змусив її пройти до Мерседеса. Вона сердито похитала головою, потім дозволила відвести себе. Він почав перебігати вулицю, на мить пригальмувавши, щоб уникнути старої, яка несла важкий тягар глиняних горщиків.


Вони підійшли до машини, і один із чоловіків відчинив двері. Коли він це зробив, Нік побачив, як рука Олекси швидким рухом піднялася. З бездоганною точністю вона торкнулася горла чоловіка долонею. Він упав, ніби обезголовлений сокирою. Цим же рухом вона вдарила ліктем у живіт іншого супротивника. Коли він зіщулився, булькаючи, вона тицьнула його в очі двома витягнутими пальцями. Вона припинила його крик болю ударом карате за вухо і побігла, перш ніж він ударився об камінь. За знаком Ніка вона зупинилася в провулку.


"Ники", - ласкаво сказала вона, широко розплющивши очі. «Ти хотів прийти та врятувати мене. Як мило з твоєї сторони!' Вона обняла його та поцілувала.


Нік зрозумів, що вона пожартувала з його маленького секрету. «Добре, – засміявся він, – чудова робота. Я радий, що ти можеш подбати про себе. Мені б не хотілося, щоб ви провели кілька годин у поліцейській дільниці, викручуючись».


"Моя ідея", - відповіла вона. «Але, щиро кажучи, Нік, я трохи хвилююся. Я не вірю, що вони були тим, ким вдавали. Тут детективи проводять більше паспортних перевірок іноземців, але це було дуже разюче. Коли я виходила, то бачила, як вони вийшли з машини. Вони мали схопити мене і нікого іншого».


Це означає, що за нами спостерігають, – сказав Нік. Це можуть бути звичайні китайські агенти або хлопці від Ху Цаня. У будь-якому разі діяти тепер доведеться швидко. Твоє прикриття теж стало непридатним. Спочатку я планував виїхати завтра, але думаю, нам краще вирушити у плавання сьогодні ввечері».


"Мені все ще потрібно доставити цей звіт", - сказав Алексі. «Побачимося за десять хвилин».


Нік дивився на неї, коли вона швидко втекла. Вона довела свою якість. Початкові заперечення проти необхідності працювати з жінкою у цій ситуації швидко зникли.


Притулок від тайфуну Яу Ма Тай - величезний купол із широкими воротами з обох боків. Набережні нагадують простягнуті руки матері, яка захищає сотні та сотні водних жителів. Нік оглянув нагромадження джонок, водних таксі, сампанів та плавучих магазинів. Джонка, яку він шукав, мала три риби на кормі для ідентифікації. То була джонка сім'ї Лу Ши.


AX вже вжив усіх заходів щодо виплати. Все, що потрібно було зробити Ніку, - це вимовити пароль і наказати про подорож. Він тільки-но почав оглядати корми найближчих джонок, коли підійшла Олексі. Це була трудомістка робота, тому що багато джонків застрягли між сампанами, і їх корми ледь видно з набережної. Олексі першим побачив джонку. Він мав синій корпус і пошарпаний помаранчевий ніс. Три риби намальовані по центру корми.


Коли вони підійшли, Нік подивився на її мешканців. Чоловік лагодив рибальську мережу. На кормі сиділа жінка із двома хлопчиками років чотирнадцяти. Старий бородатий патріарх тихо сидів у кріслі й курив люльку. Нік побачив сімейний вівтар із червоного золота навпроти покритого полотном центру джонки. Вівтар – невід'ємна частина кожного Tankas Jonk. Поруч із ним горіла паличка пахощів, що випромінювала різкий солодкий аромат. Жінка варила рибу на невеликій глиняній жаровні, під якою тліло вугілля. Чоловік поклав рибальську мережу, коли вони піднялися трапом до човна.


Нік поклонився і запитав: «Це човен сім'ї Лу Ші?»


Чоловік на кормі відповів. "Це човен сім'ї Лу Ши", - сказав він.


Сім'я Лу Ши була благословенна двічі цього дня, - сказав Нік.


Очі та обличчя чоловіка залишалися порожніми, коли він м'яко відповів. "Чому ти це сказав?"


«Бо вони допомагають та отримують допомогу», - відповів Нік.


«У такому разі вони справді подвійно благословенні», - відповів чоловік. 'Ласкаво просимо на борт. Ми на тебе вже чекали».


"Чи все на борту зараз?" - Запитав Нік. "Всі", - відповів Лу Ши. «Щойно ми доставимо вас до місця призначення, ми отримаємо інструкції негайно вирушити до притулку. Більше того, якби нас затримали, це викликало б підозри, якби на борту не було жінки та дітей. Танки завжди беруть із собою родину, куди б вони не пішли».


"Що з нами станеться, якщо нас заарештують?" - Запитав Алексі. Лу Ши поманив їх обох до закритої частини мотлоху, де він відкрив люк, що веде до невеликого трюму. Там була купа очеретяних циновок.


"Транспортування цих циновок - частина нашого життя", - сказав Лу Ши. «Ви можете сховатись під купою у разі небезпеки. Вони важкі, але пухкі, тому повітря може легко проходити крізь них. Нік озирнувся. Два хлопчики сіли біля жаровні та їли рибу. Старий дідусь досі сидів у своєму кріслі. Тільки по диму, що виходив із його трубки, можна було сказати, що це не китайська скульптура.


- Чи зможете ви сьогодні вирушити у плавання? - Запитав Нік. Це можливо, – кивнув Лу Ши. Але більшість джонок не здійснюють тривалих поїздок ночами. Ми не досвідчені мореплавці, але якщо ми слідуватимемо за береговою лінією, все буде гаразд».


«Ми воліли б пливти вдень, - сказав Нік, - але плани змінилися. Ми повернемося на заході сонця.


Нік повів Олекси сходнями, і вони пішли. Він озирнувся на джонку. Лу Ши сів із хлопчиками поїсти. Старий усе ще сидів, як статуя, на кормі. Дим із його трубки повільно піднімався спіраллю. Відповідно до традиційного китайського шанування людей похилого віку, вони, безсумнівно, приносили йому їжу. Нік знав, що Лу Ші діяв із особистого інтересу.


AX, безперечно, гарантував йому та його родині хороше майбутнє. Тим не менш, він захоплювався людиною, у якої вистачило уяви та сміливості ризикнути своїм життям заради кращого майбутнього. Можливо, Олексі думала про те саме в той час, а може, у неї на думці були інші думки. Вони мовчки повернулися до готелю.


Розділ 4


Коли вони увійшли в готельний номер, Олекса скрикнула.


"Що це таке?" вигукнула вона. "Що це?" Нік відповів на її запитання. «Це, мила, кімната потребує косметичного ремонту».


Це було правильно, бо кімната перетворилася на суцільні руїни. Кожен предмет меблів був перевернутий догори дном, столи перевернуті, а вміст усіх валіз був розсипаний по підлозі. Оббивка сидінь була розрізана. У спальні матрац був на підлозі. Він теж був розкритий. Нік побіг у ванну. Крем для гоління у вигляді аерозолю все ще був на місці, але на раковині була густа піна.


«Вони хотіли знати, чи це дійсно крем для гоління», - гірко засміявся Нік. «Слава богу, вони дійшли до цього. Тепер я впевнений в одному».


"Я знаю", - сказав Алексі. «Це робота не професійних людей. Жахливо неохайно! Навіть агенти Пекіна стали кращими, тому що ми їх навчили. Якби вони запідозрили, що ви шпигун, вони не стали б так сильно шукати у всіх очевидних місцях. Вони мали знати краще».


"Цілком вірно", - похмуро сказав Нік. "Це означає, що Ху Цань дещо дізнався і послав туди своїх людей".


"Як він міг це дізнатися", - подумав Алексі вголос.


«Може, він дістав нашого інформатора. Або він випадково щось почув з іншого інформатора. У будь-якому разі, він не може знати більше, ніж той: АХ послав людину. Але він буде дуже пильний, і нам від цього не стане легше».


«Я рада, що ми їдемо сьогодні ввечері», - сказала Олексі. "У нас залишилося три години", - сказав Нік. «Я думаю, краще зачекати тут. Ви можете залишитися тут, якщо хочете. Тоді ми зможемо забрати речі, які ви хочете взяти із собою дорогою на човен».


Ні, мені краще піти зараз і зустрітися з тобою пізніше. У мене є кілька речей, які я хочу знищити, перш ніж ми підемо. Тільки, подумав я, у нас ще може бути час, щоб...


Вона не закінчила фразу, але її очі, які вона швидко відвернула, заговорили своєю власною мовою.


"Час для чого?" - Запитав Нік, який вже знав відповідь. Але Олекса відвернулася.


"Ні, нічого", - сказала вона. «Це була не така гарна ідея».


Він схопив її та грубо повернув.


"Скажи мені", - попросив він. «Що не було такою гарною ідеєю? Чи я маю дати відповідь? »


Він грубо і сильно притулився губами до її губ. Її тіло на мить притиснулося до нього, потім вона усунулася. Її очі шукали його.


«Раптом я подумав, що це може бути востаннє, коли ми…»


'... може кохатися?' він закінчив її пропозицію. Звичайно, вона мала рацію. Відтепер навряд чи знайдуть для цього час і місце. Його пальці, підтягуючи її блузу, нарешті відповіли їй. Він відніс її до матраца на підлозі, і це було як у попередній день, коли її дикий опір поступився місцем безмовної, сильної цілеспрямованості її бажання. Наскільки вона відрізнялася від того, що було вранці за кілька годин раніше! Нарешті, коли вони закінчили, він глянув на неї із захопленням. Він почав питати, чи знайшов він нарешті дівчину, чия сексуальна доблесть могла змагатися чи навіть перевершувати його власну.


"Ти цікава дівчина, Олексі Любов", - сказав Нік, встаючи. Олексі глянув на нього і знову помітив хитру загадкову усмішку. Він насупив брови. У нього знову виникло невиразне відчуття, що вона сміється з нього, що вона щось приховує від нього. Він подивився на свій годинник. "Пора йти", - сказав він.


Він витяг з одягу, розкиданого по підлозі, комбінезон і надів його. Він виглядав звичайно, але був повністю водонепроникним і був обплетений тонкими, як волосся, дротом, які могли перетворити його на свого роду електричну ковдру. Він не думав, що це знадобиться, бо це була спекотна і волога пора року. Олексі, яка також була одягнена, спостерігала, як він поклав аерозольний крем для гоління разом із бритвою у невеликий шкіряний мішечок, який він прикріпив до пояса комбінезону. Він оглянув "Вільгельміну", свій "люгер", пристебнув Х'юго, свій стилет до руки шкіряними ременями, і поклав невелику пачку вибухівки в шкіряний мішечок.


"Ти раптом став таким іншим, Нік Картер", - почув він слова дівчини.


'Про що ти говориш?' він запитав.


"Про тебе", - сказав Алексі. «Здається, ніби ти раптом став іншою людиною. Ви раптово випромінюєте щось дивне. Я це раптом помітила».


Нік глибоко зітхнув і посміхнувся їй. Він знав, що вона мала на увазі, і що вона мала рацію. Звичайно. Так було завжди. Він більше не усвідомлював цього. Це траплялося з ним на кожному завданні. Завжди настав час, коли Ніку Картеру доводилося поступатися місцем агенту N3, який брав справу в свої руки. Кіллмайстер, який прагне досягти своєї мети, прямолінійний, ні на що не відволікається, що спеціалізується на смерті. Кожна дія, кожна думка, кожен рух, хоч би як вони нагадували його попередню поведінку, повністю служили кінцевій меті: виконати його місію. Якщо він відчував ніжність, це мала бути ніжність, яка не суперечила його місії. Коли він відчував жалість, жалість сприяла його роботі. Усі його нормальні людські емоції були відкинуті, якщо вони не відповідали його планам. Це була внутрішня зміна, що спричинила посилення фізичної та розумової пильності.


«Можливо, ти маєш рацію», - заспокійливо сказав він. «Але ми можемо згадати старого Ніка Картера, коли захочемо. ДОБРЕ.? А тепер і тобі краще йти.


"Йдемо", - сказала вона, випроставшись і злегка поцілувавши його.


"Ви доставили цей звіт сьогодні вранці?" - спитав він, коли вона вже стояла у дверях.


'Що?' – сказала дівчина. Вона подивилася на Ніка, на мить нічого не розуміючи, але швидко оговталася. "О, це ... так, про це подбали".


Нік подивився їй услід і насупився. Щось пішло не так! Її відповідь була не зовсім задовільною, і вона була обережніша, ніж будь-коли. Його м'язи напружилися, а мозок працював на повну потужність. Чи могла ця дівчина збити його зі шляху? Коли вони зустрілися, вона дала йому правильний код, але це не виключало інших можливостей. Навіть якби вона справді здавалася тим контактом, за якого вдавала, будь-який гарний ворожий агент був би здатний на це. Можливо, вона була подвійним агентом. В одному він був упевнений: тієї відповіді, про яку вона спіткнулася, було більш ніж достатньо, щоб стривожити його на даному етапі. Перш ніж робити операцію, йому треба було переконатись.


Нік втік сходами досить швидко, щоб просто побачити, як вона йде Хеннесі-стріт. Він швидко пройшов маленькою вуличкою, паралельною вулиці Хеннессі, і почав чекати на неї там, де закінчувалися обидві вулиці в районі Вай Чан. Він почекав, поки вона увійде до будівлі, а потім пішов за нею. Коли він дістався даху, він просто побачив, як він входить у невелику халупу. Він обережно підповз до хистких дверей і відчинив їх. Дівчина блискавично повернулася, і Нік спочатку подумав, що вона стоїть перед дзеркалом на повне зростання, яке вона десь купила. Але коли відображення почало рухатися, у нього перехопило подих.


Нік вилаявся. - "Чорт забирай, вас двоє!"


Двоє дівчат подивилися одна на одну і почали хихикати. Одна з них підійшла і поклала йому руки на плечі.


«Я Олексі, Нік, – сказала вона. «Це моя сестра-близнюка Аня. Ми однояйцеві близнюки, але ви самі це з'ясували, чи не так?


Нік похитав головою. Це багато чого пояснило. "Я не знаю, що сказати", - сказав Нік, його очі заблищали. Господи, їх справді неможливо було відрізнити один від одного.


"Ми повинні були сказати тобі", - сказав Алексі. Аня тепер стояла поруч із нею і дивилася на Ніка. «Це правда, - погодилася вона, - але ми вирішили, що цікаво буде подивитися, чи зможеш ти розібратися в цьому самостійно. Досі це нікому не вдавалося. Ми разом працювали над багатьма завданнями, але ніхто ніколи не здогадувався, що нас двоє. Якщо ви хочете знати, як нас відрізнити, у мене за правим вухом є родимка.


"Добре, ти повеселився", - сказав Нік. «Коли ви закінчите з цим жартом, попереду буде робота».


Нік дивився, як вони збирають свої речі. Як і він сам, вони взяли із собою тільки найнеобхідніше. Спостерігаючи за ними, цими двома пам'ятниками жіночої краси, він ставив питання, скільки саме у них спільного. Йому спало на думку, що жарт йому справді сподобався на сто відсотків. І мила, - сказав він Ані, - я знаю ще одне, чому впізнаю тебе.


Розділ 5


У сутінках набережні укриття від тайфуну Яу Ма Тай виглядали ще більш захаращеними, ніж зазвичай. У напівтемряві сампани і джонки здавалися купкою, а щогли й рангоута вирізнялися чіткіше, як безплідний ліс, що піднімається з води. Поки сутінки швидко лягали на набережну, Нік глянув на близнюків поряд з ним. Він бачив, як вони засовували маленькі, «берети» в наплічні кобури, які легко могли сховати під своїми вільними блузками. Те, як кожна з них застібала на поясі невеликий шкіряний мішечок з гострим, як бритва, лезом і місцем для інших предметів першої необхідності, давало йому почуття комфорту. Він був переконаний, що вони можуть добре постояти за себе.


"Ось воно", - сказав Алексі, коли в полі зору з'явився синій корпус джонки сім'ї Лу Ши. «Дивіться, старий все ще сидить на своєму кормовому сидінні. Цікаво, чи залишиться він там, коли ми вирушимо у плавання.


Раптом Нік зупинився і торкнувся руки Олекси. Вона запитливо подивилася на нього.


«Почекай», - сказав він м'яко, звузивши очі. - Запитала Аня.


"Я не зовсім впевнений, - сказав Нік, - але щось не так".


'Як же так?' - Наполягала Аня. “Я більше нікого не бачу на борту. Тільки Лу Ши, два хлопчики та старий».


«Старий правда сидить, – відповів Нік. — Але ж ви не можете чітко бачити інших звідси. Щось мені не подобається. Слухай, Олексі, ти рухаєшся вперед. Піднімайся по причалу, поки не досягнеш рівня джонки і прикинься, що трохи на нас дивишся.


'А що нам робити?' - Запитала Аня.


«Підемо зі мною», - сказав Нік, швидко піднімаючись одним із сотень проходів, що ведуть від пристані до пришвартованих човнів. Наприкінці трапа він непомітно ковзнув у воду і жестом наказав Ані зробити те саме. Вони обережно пливли поруч із водним таксі, сампанам та джонкам. Вода була брудною, липкою. У ньому плавали сміття та олія. Вони мовчки пливли, стежачи за тим, щоб їх не помітили, поки перед ними не з'явився синій корпус мотлоху Лу Ши. Нік жестом наказав Ані почекати і доплив до корми, щоб подивитися на старого, що сидить на сидінні.


Очі чоловіка дивилися прямо перед собою тьмяним, невидимим відблиском смерті. Нік бачив, як тонка мотузка обвивається навколо його тендітних грудей, утримуючи труп у вертикальному положенні на стільці.


Коли він поплив до Ганни, їй не довелося питати його, що він довідався. Його очі, що заблищали яскраво-синім світлом, відобразили смертельну обіцянку і вже дали їй відповідь.


Аня обійшла човен і заразом підпливла до поруччя. Нік кивнув на круглу, вкриту парусиною частину мотлоху. Позаду була вільна тканина. Вони навшпиньки підійшли до нього разом, спочатку ретельно пробуючи кожну дошку, щоб не видати ні звуку. Нік обережно підняв ганчірку і побачив напружено чекаючих двох чоловіків. Їхні обличчя були звернені до носа, де також чекали троє інших чоловіків, одягнених як Лу Ши та двоє хлопчиків. Нік побачив, що Аня витягла з-під блузи тонкий шматок дроту, який тепер тримала півколом. Він мав намір використати Х'юго, але знайшов на палубі круглий залізний стрижень і вирішив, що це спрацює.


Він глянув на Аню, коротко кивнув, і вони увірвалися одночасно. Краєм ока Нік спостерігав, як дівчина діяла з блискавичною та впевненою манерою добре навченої бойової машини, коли він сам ударив залізним прутом по своїй меті з нищівною силою. Він почув булькання Аніної жертви. Чоловік упав, вмираючи. Але стривожені звуком металевих ґрат, троє чоловіків на носовій палубі повернулися. Нік відповів на їхню атаку підкатом, що летив, який збив найбільшого з них і розкидав двох інших. Він відчув дві руки на потилиці, які раптом відпустили. Крик болю за спиною дав йому зрозуміти чому. «Дівчина була страшенно гарна», - посміхнувся він про себе, перевернувшись, щоб уникнути удару. Високий, схопившись на ноги, ніяково кинувся на Ніка і схибив. Нік ударив його головою об палубу і сильно вдарив по горлі. Він почув, як щось хруснуло, і голова безвольно впала набік. Коли його рука піднялася, він почув поряд із собою важкий удар тіла по дерев'яних дошках. Це був їхній останній супротивник, і він лежав як ганчірка


Нік побачив Олекси, що стоїть поряд з Анею. "Щойно я побачила, що сталося, я схопилася на борт", - сухо сказала вона. Нік підвівся. Фігура старого, як і раніше, нерухомо сиділа на квартердеку як безмовний свідок брудної роботи.


"Як ти це дізнався, Нік?" спитала Олекси. "Як ви дізналися, що щось не так?"


«Старий», - відповів Нік. «Він був там, але ближче до корми, ніж сьогодні вдень, і що найголовніше з його трубки не йшло диму. Це єдине, що я помітив у ньому сьогодні вдень, - цей клубок диму з його люльки. Це було звичайно для нього.


"Що ж нам тепер робити?" - Запитала Аня.


«Ми помістимо цих трьох у трюм і залишимо старого на місці», - сказав Нік. «Якщо ці хлопці не повідомлять, вони скоро надішлють когось перевірити. Якщо він побачить, що старий, наживка все ще на місці, він подумає, що всі троє прикриті, і деякий час спостерігатиме за цим. Так ми виграємо ще годину та зможемо її використати».


"Але зараз ми не можемо здійснити наш початковий план", - сказала Аня, допомагаючи Ніку затягнути високої людини в трюм. «Вони, мабуть, катували Лу Ши і точно знають, куди ми прямуємо. Якщо вони виявлять, що ми поїхали звідси, вони, звісно, чекатимуть на нас у Гуменчаї».


«Ми просто не дістанемося туди, люба. Було розроблено альтернативний план на випадок, якщо щось піде не так. Це вимагатиме довшого маршруту до залізничної лінії Кантон-Коулун, але ми нічого не можемо з цим поробити. Ми попливемо на інший берег, у Тая Ван, і висадимося трохи нижче за Німшан».


Нік знав, що AX припустить, що він слідує альтернативному плану, якщо Лу Ши не з'явиться на каналі Ху. Вони також могли сказати, що все не так, як планувалося. Він відчув похмуре тріумфування від усвідомлення того, що це теж подарує Хоуку кілька безсонних ночей. Нік також знав, що Ху Цань стане неспокійним, і це не полегшило б їхню роботу. Його очі дивилися на джунглі щогли.


«Нам потрібно дістати ще одну джонку, і якнайшвидше», - сказав він і почав дивитися на велику джонку посеред бухти. "Ось як цю", - подумав він уголос. 'Ідеальна!'


"Велика?" - недовірливо запитала Олексі, побачивши джонку; свіжий баркас, прикрашений мотивами драконів. "Це вдвічі більше, ніж інші, або навіть ще більше!"


"Ми впораємося з цим", - сказав Нік. «Крім того, це пливтиме швидше. Але найбільша перевага у тому, що це не джонка танка. І якщо вони нас шукають, перше, що вони зроблять, це доглянуть джонки Танка. Це джонка Фучжоу з провінції Фу-Кієн, саме з того місця, куди ми збираємось. Зазвичай вони перевозять бочки з дерева та олії. Такого човна не помічаєш, коли пливеш на північ уздовж узбережжя». Нік підійшов до краю палуби і зісковзнув у воду. "Ходімо", - закликав він дівчат. «Це не сімейна джонка. У них є екіпаж, і, безперечно, його немає на борту. У найкращому разі вони залишили охорону.


Тепер дівчата теж спустилися у воду і разом допливли до великого човна. Коли вони підійшли до неї, Нік першим поплив широкому колу. На борту був лише один чоловік, товстий, лисий китайський моряк. Він сидів біля щогли поряд з маленькою рульовою рубкою і, здавалося, спав. З одного боку джонки звисали мотузкові сходи - ще одна ознака того, що команда, безперечно, була на березі. Нік підплив до неї, але Аня першою дісталася його і підтяглася. Коли Нік перекинув одну ногу через перила, Аня вже була на палубі і повзла, напівзігнувшись, до охоронця.


Коли вона була за шість футів від нього, чоловік ожив з оглушливим криком, і Нік побачив, що в нього в руках сокира з довгою ручкою, яка була захована між його товстим тілом і щоглою. Аня впала на одне коліно, коли зброя полетіла по дузі, пролетівши повз її голову.


Вона кинулася вперед, як тигриця, щоб схопити людину за руки, перш ніж вона змогла вдарити знову. Вона вдарилася головою йому в живіт, кинувши його на низ щогли. У той же час вона почула свист, за яким послідував пригнічений глухий удар, після якого тіло чоловіка розслабилося в її хватці. Міцно стиснувши його руки, вона скоса глянула і побачила ручку стилету між очима моряка. Нік встав поруч з нею і витяг лезо, коли вона, здригнувшись, відступила.


«Це було надто близько», - поскаржилася вона. «На долю дюйма вниз, і ти послав би цю штуку в мій мозок».


Нік відповів безпристрасно. - "Ну, вас двоє, чи не так?" Він побачив вогонь у її очах і швидкий рух плечей, коли вона почала бити його. Потім їй здалося, що вона побачила в цих сталево-блакитних очах натяк іронії, і відійшла, надуючи губи. Нік засміявся в кулак. Вона ніколи не дізнається, чи він це мав на увазі чи ні. «Давай поспішаємо, – сказав він. «Я хочу бути над Німшаном до темряви». Вони швидко підняли три вітрила і незабаром залишили Вікторію гавань і обігнули острів Тунг Лунг. Олексі знайшла для кожного з них сухий одяг і розвісила їхній мокрий одяг на вітрі, щоб він висохнув. Нік пояснив дівчатам, як визначати курс зірок, і вони щодня по дві години по черзі стояли біля керма, а решта спали в каюті.


Було чотири години ранку, і Нік був біля штурвала, коли з'явився патрульний катер. Нік почув його першим, і по воді луною пролунав шум потужних двигунів. Потім він побачив миготливі вогні в темряві, які ставали все очевиднішими в міру наближення корабля. Була темна хмарна ніч, і не було місяця, але він знав, що темний корпус величезної джонки не залишиться непоміченим. Він залишався зігнутим за кермом і тримав курс. Коли патрульний катер наблизився, потужний прожектор спалахнув і висвітлив джонку. Човен облетів джонку один раз, потім прожектор згас, і човен продовжив свій шлях. Аня та Олекси відразу опинилися на палубі.


"Це була звичайна рутинна робота", - сказав їм Нік. "Але в мене таке погане передчуття, що вони повернуться".


"Люди Ху Цаня, мабуть, вже здогадалися, що ми не в пастці", - сказала Аня.


- Так, і екіпаж цього човна, мабуть, уже звернувся до поліції порту. І як тільки люди Ху Цаня дізнаються про це, вони зв'яжуться радіо з кожним патрульним катером у цьому районі. Це може зайняти кілька годин, але може бути лише кілька хвилин. Нам просто треба готуватися до найгіршого. Можливо, скоро ми будемо змушені покинути цей плавучий палац. На такому морському судні, як це, зазвичай є пліт або рятувальна шлюпка. Ви побачите, чи зможете ви щось знайти».


За хвилину крик із бака сказав Ніку, що вони щось знайшли. "Розв'яжіть його і опустіть за поручні", - крикнув він у відповідь. Знайдіть весла. І принеси наш одяг нагору». Коли вони повернулися, Нік закріпив штурвал і швидко перевдягся. Він подивився на Алексі та Аню і знову був вражений абсолютною симетрією їхніх фігур, такими ж, як вони одягають штани та блузку. Але потім він звернув увагу на море. Він був вдячний за хмарний покрив, який заступав велику частину місячного світла. Це ускладнювало навігацію, але він завжди міг зосередитися на слабко видимій береговій лінії. Приплив нестиме їх до берега. Це було вигідно. Якби їх змусили сісти на пліт, приплив винесе на берег. Алексі та Аня тихо розмовляли на палубі, коли Нік раптово простяг руку. Його вуха півгодини чекали тільки на цей звук, а тепер він його почув. На його знак близнюки замовкли.


"Патрульний катер", - сказала Аня.


"Повна потужність", - додав Нік. «Вони зможуть побачити нас за п'ять-шість хвилин. Одна з вас має взяти штурвал, а інша керувати плотом за бортом. Я спускаюся вниз. Я бачив там дві п'ятдесятилітрові бочки з олією. Я не хочу йти, не залишивши сюрпризу для наших переслідувачів».


Він побіг до двох бочок з маслом, прикріпленим до правого борту. Зі свого шкіряного мішечка він висипав білий вибуховий порошок на одну з бочок.


"П'ять хвилин до нас", - вголос подумав Нік. Залишилася одна хвилина, щоб підійти до нього та зайти. Вони будуть обережні та не поспішають. Ще одна хвилина. Півхвилини, щоб зробити висновок, що на борту нікого немає, і ще півхвилини, щоб доповісти капітанові патрульного катера і вирішити, що робити далі. Подивимося, це п'ять, шість, сім, сім із половиною, вісім хвилин. Він витяг ротангове пасмо з підлоги джонки, на секунду виміряв її очима, а потім відламав шматок. Він запалив один кінець запальничкою, перевірив, чи він горить, потім направив саморобний запобіжник на вибуховий порошок на бочці з олією. «Це має спрацювати, - похмуро сказав він, - гадаю, півхвилини».


Олексі та Аня вже були на плоті, коли Нік стрибнув на нього. Вони могли бачити прожектор патрульного катера, який шукав у воді тінь від джонки "Фучжоу" у темряві. Нік взяв у Ані весло і почав гарячково гребти до берега. Він знав, що вони не мали шансу дістатися до берега до того, як патрульний катер виявить джонку, але він хотів зробити відстань між ними і джонкою якомога більшою. Обриси патрульного катера тепер були чітко видно, і Нік спостерігав, як вона повернулася, і почув звук заглухлих двигунів, коли вони виявили джонку. Прожектор висвітлив палубу джонки яскравим світлом. Нік поклав весло.


«Лягайте на дно і ніякого руху!» - прошипів він. Він поклав голову на руку, так що міг спостерігати за діями патрульного катера, не повертаючи голови. Він бачив, як патрульний катер підійшов до джонки. Голоси були чутні ясно; спочатку розмірені накази, призначені для екіпажу джонки, потім короткі інструкції для екіпажу сторожового катера, потім після хвилини мовчання крики збудження. Потім це сталося. Полум'я заввишки в метр і вибух на борту джонки, за яким майже одразу послідувала серія вибухів, коли боєприпаси на палубі і трохи згодом у машинному відділенні патрульного катера піднялися у повітря. Трійці на плоту довелося захищати свої голови від уламків двох суден, що летять. Коли Нік знову підняв очі, джонка і патрульний катер здавалися склеєними, і єдиним звуком було шипіння вогню, що падає на воду. Він знову схопився за весло і почав гребти до берега в помаранчевому сяйві, яке висвітлювало місцевість. Вони підійшли до темної берегової лінії, коли з шипінням пара полум'я вщухло і повернувся спокій.


Нік відчув, як плот шкребеться по піску, і плюхнувся у воду по щиколотку. По півколо пагорбів, що утворилися в променях світанку, він дійшов висновку, що вони опинилися якраз у потрібному місці, в Тая Ван, маленькій бухті трохи нижче за Німшан. Непогано з урахуванням усіх складнощів. Вони втягнули пліт у зарості за п'ятдесят ярдів від берега, і Нік спробував згадати карту та інструкції, які йому дали в штаб-квартирі AX. Це мав бути Тайя Ван. Ця горбиста місцевість знаходилася біля підніжжя гір Кай Лунг, що сягають північ. Це означало рухатися на південь, де пролягає залізниця з Кантона до Коулуна. Місцевість буде дуже схожа на Огайо, горбиста, без високих гір.


У Ані та Олекси були документи, що підтверджували, що вони були албанськими студентами історії мистецтв, і, судячи з підробленого паспорта, який був у Ніка, він був журналістом британської газети з лівими симпатіями. Але ці фальшиві документи не були б абсолютною гарантією їхньої безпеки. Вони можуть переконати місцеву поліцію, але їхніх ворогів це не обдурить. Їм краще сподіватися, що їх взагалі не заарештують. Часу залишалося мало. Дорогоцінний годинник і дні вже минули, і їм знадобиться ще день, щоб дістатися залізниці.


«Якщо ми зможемо знайти гарне прикриття», - сказав Нік близнюкам, ми рушимо далі протягом дня. Інакше нам доведеться спати вдень і мандрувати вночі. Ходімо і сподіватимемося на краще».


Розділ 6


Нік йшов швидким і плавним кроком, який він розвинув, вивчаючи техніку швидкісного бігу та бігу. Озирнувшись, він побачив, що дві дівчини можуть пристосуватися до його ритму.


Сонце швидко ставало все гарячішим і гарячішим і ставало важким тягарем. Нік відчув, як його темп падає, але продовжував іти. Пейзаж ставав все більш горбистим та грубим. Озирнувшись, він побачив, що Олексію та Ані було дуже важко піднятися на пагорби, хоч вони й не показували цього. Він вирішив зробити перерву: «Їм ще потрібно було пройти досить велику відстань, і мало сенс прибути до місця призначення змученими. Він зупинився в невеликій долині, де трава була високою та густою. Не кажучи ні слова, але з подякою в очах близнюки впали в м'яку траву. Нік озирнувся, оглянув територію навколо долини, потім ліг поруч із ними.


"Тепер вам слід розслабитися", - сказав він. «Ви побачите, що довше ви це робите, то легше стає. Ваші м'язи мають звикнути до цього».


"Ага", - ахнула Аня. Це не здавалося переконливим. Нік заплющив очі і поставив вбудований будильник на двадцять хвилин. Трава повільно рухалася на легкому вітрі, і сонце висвітлювало їх. Нік не знав, як довго він спав, але він знав, що не минуло й двадцяти хвилин, коли він раптово прокинувся. Це був не вбудований будильник, а шосте почуття небезпеки, яке розбудило його. Він тут же сів і побачив перед собою маленьку фігурку приблизно за шість футів, що з цікавістю спостерігала за ними. Нік припустив, що це був хлопчик віком від десяти до тринадцяти років. Коли Нік підвівся, хлопчик побіг.


'Прокляття!' Нік вилаявся і схопився на ноги.


'Дитина!' він покликав двох дівчат. «Поспішайте, рознесіться! Він не може втекти».


Вони почали шукати його, але було вже пізно. Хлопчик зник.


«Ця дитина має бути десь тут, і ми обов'язково маємо її знайти», - люто прошипів Нік. «Він має бути по той бік гребеня».


Нік перебіг через гребінець і озирнувся. Його очі оглянули підлісок і дерева на предмет якихось ознак рухомого листя або іншого раптового руху, але він нічого не помітив. Звідки взялася ця дитина і куди вона так раптово зникла? Це чортеня знало місцевість, це точно, інакше він ніколи б не втік так швидко. Олекса дійшла до лівого боку гребеня і майже зникла з поля зору, коли Нік почув її тихий свист. Вона згорнулася на гребені, коли Нік підійшов до неї і вказав на невелику ферму поряд із великим китайським в'язом. За будинком був великий свинарник із стадом маленьких коричневих свиней.


"Це має бути так", - прогарчав Нік. "Давай зробимо це."


Стривай, - сказала Аня. - Він нас бачив і що? Мабуть, він був шокований, як і ми. Чому б нам просто не йти далі? '


«Зовсім ні», - відповів Нік, звузивши очі. «У цій країні кожен – потенційний стукач. Якщо він скаже місцевій владі, що бачив трьох незнайомців, дитина, ймовірно, отримає стільки ж грошей, скільки її батько заробляє на тій фермі за рік».


"Невже ви всі такі параноїки на заході?" – трохи роздратовано спитала Аня. «Хіба не перебільшення називати стукачем дитини 12 років чи молодше? І крім того, що б зробила американська дитина, якби побачила трьох китайців, які підозріло тинялися біля Пентагону? Тепер ви дійсно зайшли надто далеко! »


«Давайте поки що залишимо політику осторонь», - прокоментував Нік. «Ця дитина може поставити під загрозу нашу місію та наші життя, і я не можу цього допустити. На кону мільйони життів! »


Не чекаючи на подальші коментарі, Нік побіг на ферму. Він почув, як Аня та Олекси йдуть за ним. Без обхідних шляхів він увірвався в будинок і опинився у великій кімнаті, яка одночасно служила вітальнею, спальнею та кухнею. Була тільки одна жінка, яка дивилася на нього тупо, без жодного виразу в очах.


«Дивись на неї», - гаркнув Нік двом дівчаткам, коли він пролетів повз жінку і обшукав решту будинку. Маленькі кімнати, які вели у велику кімнату, були порожні, але в одній з них були зовнішні двері, через які Нік побачив сарай. За хвилину він повернувся до вітальні. Він підштовхнув перед собою похмурого хлопчика.


"Хто ще тут мешкає?" - Запитав він на кантонському діалекті.


"Ніхто", - відрізав йому дитина. Нік показав йому великий палець нагору.


"Ти трохи брехун", - сказав він. «Я бачив чоловічий одяг у іншій кімнаті. Відповідай, бо дістанеш ще один удар! »


'Відпусти його.'


Це жінка почала говорити. Нік відпустив дитину.


"Мій чоловік теж живе тут", - сказала вона.


'Де він?' – різко запитав Нік.


"Не кажи йому", - крикнув хлопчик.


Нік потягнув його за волосся, і дитина скрикнула від болю. Аня сумнівалася. "Він пішов", - несміливо відповіла жінка. 'В село.'


'Коли?' - Запитав Нік, знову відпускаючи дитину.


"Кілька хвилин тому", - сказала вона.


«Хлопчик сказав вам, що бачив нас, і ваш чоловік пішов доповісти, чи не так?» – сказав Нік.


"Він хороша людина", - сказала жінка. «Дитина ходить до державної школи. Там йому кажуть, що він має повідомляти все, що бачить. Мій чоловік не хотів іти, але хлопчик пригрозив розповісти про це своїм учителям».


«Зразкова дитина», – прокоментував Нік. Він не зовсім повірив жінці. Те, що стосувалося дитини, могло бути правдою, але він не сумнівався, що ця людина теж не заперечуватиме проти невеликих чайових. "Як далеко знаходиться село?" він запитав.


«Три кілометри дорогою».


«Дивіться за ними», - кинув Нік Олексі та Ані, будь ласка.


Дві милі, подумав Нік, мчачи дорогою. Достатньо часу, щоб наздогнати чоловіка. Він не підозрював, що його переслідують, і не поспішав. Дорога була запорошеною, і Нік відчув, як вона наповнює його легені. Він побіг узбіччям. Це було трохи повільніше, але він хотів зберегти свої легені чистими для того, що йому треба було робити. Він побачив фермера, що проходив повз невелике піднесення, приблизно в п'ятистах ярдах перед ним. Чоловік обернувся, коли почув кроки позаду себе, і Нік побачив, що він щільно складний і широкоплеч. І, що важливіше, у нього була велика гостра, як бритва коса.


Фермер підійшов до Ніка з піднятою косою. Використовуючи свої мізерні знання кантонського діалекту, Нік спробував поговорити з цією людиною. Йому вдалося дати зрозуміти, що він хоче поговорити і не хоче завдавати шкоди людині. Але безпристрасне плоске обличчя селянина не змінило свого вираження, поки він продовжував йти вперед. Незабаром Ніку стало ясно, що ця людина думала лише про нагороду, яку він отримає, якщо здасть владі одного з незнайомців живою чи мертвою. Тепер фермер з разючою швидкістю побіг уперед і дозволив косі просвистіти в повітрі. Нік відсахнувся, але коса мало не потрапила йому в плече. З котячою швидкістю він ухилився. Чоловік завзято рушив уперед, змусивши Ніка відступити. Він не наважився використати свій Люгер. Одному Богу відомо, що станеться, якщо пролунає постріл. Коса знову просвистіла в повітрі, цього разу гостре, як бритва, лезо вдарило Ніка в обличчя за міліметр від нього. Фермер тепер безперервно косив цією жахливою зброєю, ніби він косив траву, і Нік був змушений відмовитися від відступу. Довжина зброї не дозволяла йому зробити випаду. Нік зрозумів, озираючись назад, що його заженуть у підлісок на узбіччі дороги, де він стане легкою здобиччю. Він повинен був знайти спосіб перервати безперервні помахи коси, щоб пірнути під неї.


Раптом він упав на одне коліно і схопив жменю пухкого пилу з дороги. Коли чоловік пішов уперед, Нік кинув пилюку йому в очі. На мить фермер заплющив очі, і рух коси припинився. Це все, що потрібне Ніку. Він пірнув під гострий клинок, як пантера, схопив людину за коліна і смикнув так, що той упав назад. Коса впала на землю і тепер Нік напав на нього. Цей чоловік був сильний і мав м'язи, схожі на мотузки після довгих років важкої роботи в полях, але без коси він був не більшою, сильнішою людиною з тих, кого Нік перемагав десятки разів за своє життя. Чоловік завзято боровся і зумів підвестися, але потім Нік дав йому правою, через що він тричі перекотився своєю осі. Нік подумав, що фермер уже пішов, і розслабився, коли з подивом побачив, як чоловік дико тряс головою, випростався на одному плечі і знову схопився за косу. «Він був надто впертим», – подумав Нік. Перш ніж чоловік зміг підвестися, Нік правою ногою вдарив по рукоятці коси. Металевий клинок злітав і опустився, як мишоловка, що захлопнулася. Тільки тепер миші не було, тільки шия фермера і коса, що встромилася в неї. На мить чоловік видав кілька приглушених звуків, що булькають, потім все закінчилося. «Це було на краще», - подумав Нік, ховаючи неживе тіло в заростях. Він все одно мав убити його. Він обернувся і пішов назад на ферму.


Олекси та Аня зв'язали руки жінки за спиною та зв'язали хлопчика по руках та ногах. Коли він увійшов, вони не ставили запитань, тільки жінка запитливо подивилася на нього, коли його широка постать заповнила дверний отвір.


"Ми не можемо дозволити їм повторити це", - сказав він рівним тоном.


'Нік!' Це була Олекса, але він бачив ті ж думки, що відображені в очах Ані. Вони переводили погляд з хлопчика на Ніка, і він достеменно знав, про що вони думали. Принаймні врятуйте хлопчику життя. Він був лише дитиною. Сотня мільйонів життів залежали від успіху їхньої місії, і цей малюк мало не позбавив їхніх шансів. Їхні материнські інстинкти спливли на поверхню. Прокляте материнське серце, прокляв себе Нік. Він знав, що повністю позбутися його в жодної жінки неможливо, але це була відповідна ситуація, з якою треба було зіткнутися. Він теж не цікавився цією жінкою і тим, що дитина допомагає. Він хотів би залишити цього фермера в живих. У всьому винен один-єдиний ідіот, якому треба було стерти з лиця землі західний світ. І в його власній країні були такі ідіоти, Нік дуже добре це знав. Огидні фанатики, які поєднували бідних працьовитих негідників із купкою маревних ідеологів у Пекіні та Кремлі. Це були справжні винуватці. Цих хворих кар'єристів та догматиків не тільки тут, а й у Вашингтоні та Пентагоні. Цей фермер став жертвою Ху Цаня. Його смерть могла врятувати життя мільйонів людей. Ніку треба було про це подумати. Він ненавидів брудні сторони своєї роботи, але не бачив іншого рішення. Але ця жінка і ця дитина… Мозок Ніка шукав рішення. Якби він міг їх знайти, він би залишив їх живими.


Він покликав до себе дівчаток і попросив їх поставити матері кілька запитань. Потім він схопив хлопчика і виніс його надвір. Він підняв дитину так, щоб дивитися їй прямо в очі, і заговорив з нею тоном, який не залишає місця для сумнівів.


"Твоя мати відповідає на ті ж питання, що і ти", - сказав він хлопчику. «Якщо ваші відповіді відрізнятимуться від відповідей вашої матері, ви обидва помрете за дві хвилини. Ви розумієте мене?'


Хлопчик кивнув, його погляд більше не був похмурим. В його очах був лише страх. У шкільний політичний час йому, мабуть, сказали ту ж нісенітницю про американців, яку деякі американські вчителі розповідають про росіян і китайців. Вони б сказали дитині, що всі американці були слабкими істотами, що виродилися. На прикладі цього холоднокровного велетня хлопчику буде що сказати вчителям, коли він повернеться до школи.


"Слухай уважно, тільки правда може врятувати тебе", - відрізав Нік. "Хто збирається відвідати вас тут?"


"Продавець із села", - відповів хлопчик.


'Коли він буде?'


"Через три дні, щоб купити свиней".


«Чи є ще хтось, хто може прийти раніше? Чи твої друзі?


Ні, мої друзі не прийдуть до суботи. Присягаюся.


"А знайомі твоїх батьків?"


"Вони приїдуть у неділю".


Нік поклав хлопчика на землю і повів у хату. Аня та Олексій чекали.


«Жінка каже, що йде лише один відвідувач», - сказав Олексі. «Торгівець на ринку із села».


'Коли?'


'Протягом трьох днів. У суботу та неділю на гостей чекають і друзі хлопчика. А у будинку є підвал».


Отже, відповіді збіглися. Нік подумав на мить, а потім вирішив. «Добре, – сказав він. «Ми просто маємо ризикнути. Щільно зав'яжіть їх і покладіть у рот кляпи. Ми замкнемо їх у підвалі. Через три дні вони більше не зможуть завдати нам шкоди. Навіть якщо їх буде знайдено всього через тиждень, вони, найбільше, будуть голодні».


Нік спостерігав, як дівчата виконували його накази. Іноді він ненавидів свою професію.


Розділ 7


Нік був злий і стурбований. Досі вони мали багато невдач. Не так уже й багато пройшло, як йому хотілося б, і він запитував, скільки ще вони можуть продовжуватися так. Чи це було поганою ознакою - всі ці невдачі і прориви на межі? Він не був забобонним, але він бачив більше тих операцій, де справи йшли все гірше і гірше. Не те, щоб гірше могло бути. Як може бути гірше, коли ситуація вже неможлива? Але найбільше його непокоїла одна річ. Вони не тільки сильно відстали від графіка, а й що не могло статися, якби Ху Цань занервував? На цей час він, мабуть, зрозумів, що щось не так. А уявіть, якби він вирішив реалізувати свій план? Його ракети були готові до запуску. Якби він захотів, у вільного світу було лише кілька хвилин, щоб додати до своєї історії. Нік пішов швидше. Це все, що він міг зробити, окрім надії, що він прийде вчасно. У своїй гонці з часом лісистою місцевістю він майже дістався до дороги, перш ніж усвідомив її. В останній момент він зайшов за кущі. Перед ним біля невисокої будівлі йшла колона китайських армійських вантажівок. Будівля була своєрідною станцією постачання; солдати входили і виходили з плоскими, схожими на млинці, речами в руках. "Напевно, сушені бобові коржики", - подумав Нік. У кожній вантажівці було по два солдати, водій та штурман. Ймовірно, вони їхали за солдатами, або їх просто кудись послали. Перші машини вже почали від'їжджати.


"Ця остання машина", - прошепотів Нік. До того часу, коли вона поїде, інші вантажівки вже пройдуть поворот через цей пагорб. Це трохи складно, але може спрацювати. Крім того, у нас не так багато часу, щоби бути надто обережними».


Дві дівчини кивнули, блищачи очима. "Їх надихнула небезпека", - подумав Нік. Але не тільки через це, - подумав він одразу після цього з кривою усмішкою. Поки що з цього нічого не вийде. Рев двигунів заглушив усі звуки, коли поїхали останні вантажівки. Останній уже працював на неодруженому ходу, коли двоє солдатів вийшли з будівлі з руками, повними сушених коржів. Нік та Олекси мовчки вдарили з підліску. Чоловіки ніколи не зможуть розповісти, що їх вразило. Аня увійшла до будівлі подивитися, чи є там ще хтось.


Це було не так, і вона знову вийшла, навантажена сушеними коржами. Нік перекотив тіла двох солдатів у кузов вантажівки. Аня сіла ззаду, щоб переконатися, що їх не наздоженуть, а Олекси залізла в кабіну водія поряд із Ніком.


"Як довго ми залишатимемося в колоні?" - Запитала Олекси, відкушуючи один з коржів, який Аня дала через люк.


«Поки що вони йдуть у правильному для нас напрямку. Якщо вони робитимуть це досить довго, нам пощастило.


Більшість дня колона продовжувала рухатися на південь. Опівдні Нік побачив табличку: «Тінтонгвай». Це означало, що вони були лише за кілька миль від залізниці. Раптом на роздоріжжі дороги колона повернула праворуч і попрямувала на північ.


«Нам час вибиратися», - сказав Нік. Нік глянув уперед і побачив, що дорога круто піднімається, потім знову круто спускається. У долині було вузьке озеро.


'Тут!' – сказав Нік. «Я збираюся пригальмувати. Коли я так говорю, ви, хлопці, повинні вистрибувати. Увага... Добре, зараз же! Коли дівчата вистрибнули з машини, Нік повернув кермо вправо, почекав, поки він не відчув, що передні колеса вилетять за насип, а потім вистрибнув з вантажівки. Коли сплеск вантажівки, що врізалася у воду, луною рознеслася по пагорбах, колона зупинилася. Але Нік і близнюки побігли, перестрибнули через вузьку канаву і незабаром зникли з поля зору. Вони відпочивали біля невисокого пагорба.


"Нам знадобилося б два дні, щоб дістатися сюди", - сказав Нік. «Ми виграли час, але давайте не псуватимемо його своєю неуважністю. Я підозрюю, що залізниця знаходиться по той бік пагорба. Двічі на день ходить товарний поїзд; вранці та рано ввечері. Якщо наші розрахунки є вірними, поїзд зупиниться десь поблизу, щоб поповнити запаси людей Ху Цзаня.


Вони підповзли до краю пагорба, і Нік не міг не відчути полегшення та задоволення від подвійного ряду блискучих рейок. Вони спустилися з пагорба до кам'янистого оголення, яке слугувало чудовим укриттям та оглядовим майданчиком.


Щойно вони сховалися, коли почули рев двигунів. Троє мотоциклістів промчали дорогою серед пагорбів і зупинилися в хмарі пилу. Вони носили уніформу, яка нагадувала звичайні сорочки китайської армії, але іншого кольору, синьо-сірі штани та молочно-білі сорочки. Мотив помаранчевої ракети був зображений на їх формених куртках та мотоциклетних шоломах. "Спецназ Ху Цаня", - припустив Нік. Його губи стиснулися, він дивився, як вони поспішали, витягли металошукачі і почали перевіряти дорогу на предмет вибухівки.


"Ehto mne nie nrahvista", - почув він шепіт Ані Алексі.


"Мені це теж не подобається", - погодився він із ними. «Це означає, що Ху Цань упевнений, що я перехитрив його людей. Він не хотів би ризикувати. Я припускаю, що вони дуже скоро будуть готові та вживуть заходів, щоб уникнути саботажу».


Нік відчув, як його долоні намокли, і витер їх об штани. Справа була не в напрузі моменту, а в думці про те, що попереду. Як завжди, він бачив більше, ніж міг бачити випадковий спостерігач, він обмірковував можливі небезпеки, які очікували попереду. Мотоциклісти були ознакою того, що Ху Цзань був дуже обережним. Це означало, що Нік втратив одну зі своїх сильних сторін у грі – елемент несподіванки. Він також подумав, що подальші події можуть змусити його відвернутися від одного зі своїх чудових помічників. ні, а можливо, обох. Якщо це виявиться необхідним, він знає, яким має бути його рішення. Їх можна було проґавити. Самого його можна було нудьгувати. Від цього неприємного факту залежало виживання неосвіченого світу.


Коли мотоциклісти закінчили огляд уже стемніло. Двоє з них почали ставити смолоскипи вздовж дороги, а третій говорив по рації. Вдалині Нік почув звук запуску двигунів, а за кілька хвилин з'явилися шість вантажівок з причепами М9Т. Вони повернулися і зупинилися біля залізничних колій. Коли їхні двигуни затихли, Нік почув ще один шум, що порушив нічну тишу. Це був важкий звук локомотива, що повільно наближався. Підійшовши ближче, Нік побачив у тьмяному світлі сигнальних ракет, що локомотив був китайською версією великого 2-10-2 Санте Фе.


Величезна машина зупинилася, посилаючи величезні хмари пилу, які набували дивних туманних форм у мерехтливому світлі смолоскипів. Ящики, картонні коробки та мішки тепер швидко переносили в вантажівки, що чекають. Нік помітив, що борошно, рис, боби та овочі. Найближча до поїзда вантажівка була наповнена яловичиною та свининою, а за ними – пачки сала. Елітні солдати Ху Цаня добре їли, це було ясно. Пекін, можливо, відчував найбільші труднощі у пошуку вирішення великої нестачі продовольства, але еліта народного уряду завжди мала достатньо їжі. Якщо Ніку вдасться здійснити свої плани, він все одно зможе зробити свій внесок у вирішення цієї проблеми у вигляді невеликого скорочення населення. Він просто не міг залишатися, щоб отримати подяку. Люди Ху Цаня працювали швидко і ефективно, і вся операція тривала трохи більше п'ятнадцяти хвилин. Локомотив під'їхав, вантажівки почали розвертатися та їхати, і сигнальні ліхтарі було знято. Мотоциклісти почали конвоювати вантажівки. Аня тицьнула Ніка в бік.


"У нас є ножі", - прошепотіла вона. «Можливо, ми не такі фахівці, як ти, Нік, але ми досить спритні. Кожен з нас може вбити одного з мотоциклістів, які проїжджають повз. Тоді ми зможемо використати їхні мотоцикли! '


Нік спохмурнів. "Звичайно, вони повинні доповісти, коли повернуться", - сказав він. «Як ви вважаєте, що станеться, якщо вони не з'являться? Ви хочете відправити Ху Цаню телеграму, що ми ховаємось на його задньому дворі?


Він побачив рум'янець на щоках Ані, незважаючи на темряву. Він не хотів бути таким різким. Вона була цінним помічником, але і в ній тепер він виявив прогалину в навчанні, яка була така очевидна у кожного комуністичного агента. Вони були чудові, коли справа стосувалася дій та самовладання. У них вистачило мужності та наполегливості. Але передбачливість навіть у короткостроковій перспективі зовсім не привела їх до смаку. Він підбадьорливо погладив її по плечу.


«Гаразд, ми всі іноді помиляємося», - м'яко сказав він. «Ми підемо їхніми слідами».


Сліди від важких шин вантажівок були добре видно на нерівній і курній дорозі. Крім того, вони майже не зустрічали перехресть чи розвилок на дорозі. Ішли вони жваво, роблячи якнайменше перерв. Нік підрахував, що вони розвивали в середньому близько шести миль на годину, що було дуже гарною швидкістю. До четвертої години ранку, коли вони подолали близько 40 миль, Нік почав зменшувати швидкість. Його ноги, якими б мускулистими і натренованими вони не були, почали втомлюватися, і він побачив стомлені обличчя Олекси та Ані. Але він також зменшив оберти через інший, більш важливий факт. Це всюдисуще надчутливе чуття, яке було частиною Агента N3, почало надсилати сигнали. Якщо розрахунки Ніка були вірні, вони повинні були наближатися до володінь Ху Цаня, і тепер він досліджував сліди з концентрацією щука, що йде запахом. Раптом він зупинився і впав на одне коліно. Алексі та Аня впали на підлогу поряд з ним.


"Мої ноги", - ахнула Алексі. "Я не можу більше цього терпіти, я не можу так довго йти, Нік".


"У цьому теж не буде необхідності", - сказав він, вказуючи на дорогу. Сліди машин раптово зупинилися. Вони були вочевидь знищені.


"Що це позначає?" спитав Алекс. "Вони не можуть просто так зникнути".


"Ні, - відповів Нік, - але вони зупинилися тут і заміли сліди". Це може означати лише одне. Десь тут має бути блокпост! Нік підійшов до край дороги і впав, розтягнувся на підлозі і жестом наказав дівчаткам зробити те саме. Дециметр за дециметром він повз уперед, очі його оглядали дерева по обидва боки дороги в пошуках об'єкта, який він шукав. Зрештою він побачив це. Два невеликі дерева, прямо навпроти один одного. Його погляд ковзнув по стовбуру найближчого, поки він не побачив маленький круглий металевий пристрій заввишки близько трьох футів. На дереві навпроти був такий самий предмет на тій самій висоті. Олекси та Аня тепер теж побачили електронне око. Підійшовши ближче до дерева, він побачив тонку нитку, що йшла в основу. Більше не було жодних сумнівів. То справді був зовнішній оборонний пояс району Ху Цаня.


Електронне око було добре, краще, ніж озброєна охорона, яку можна було виявити і, можливо, придушити. Кожен, хто виїжджав на дорогу та випадав із розкладу, включав сигналізацію. Вони могли безперешкодно пройти через електричне око і проникнути далі в область, але, безперечно, далі було більше контрольно-пропускних пунктів і, нарешті, озброєна охорона чи, можливо, патрулі. Крім того, незабаром мало зійти сонце, і їм довелося б шукати укриття на цілий день.


Вони не могли продовжувати шлях і пішли в ліс. Ліс сильно заріс, і Нік був щасливий від цього. Це означало, що вони не збиралися рухатися швидко, але з іншого боку, це давало їм гарне прикриття. Коли вони нарешті досягли вершини крутого пагорба, вони побачили перед собою комплекс Ху Цаня у блискучому світлі зорі.


Розташований на рівнині серед невисоких пагорбів, на перший погляд він виглядав як гігантське футбольне поле. Тільки це футбольне поле було обнесене подвійними лавами колючого дроту. У центрі, що потонув у землю, було добре видно пускові установки. Звідти, де вони ховалися в підліску, вони могли бачити тонкі загострені голівки ракет, сім смертоносних ядерних стріл, які могли одним махом змінити баланс сил у світі. Нік, лежачи в заростях, розглядав місцевість у висхідному світлі. Пускові установки, звичайно, були бетонні, але він помітив, що бетонні стіни ніде не були довшими за двадцять метрів. Якби він міг закопати бомби з обох боків, цього було б достатньо. Однак відстань між пусковими установками становила не менше ста метрів, а це означало, що йому знадобиться багато часу та удачі, щоб розмістити вибухівку. І Нік не надто розраховував на стільки часу та удачу. З різних планів, які він обмірковував, він зміг списати більшість із них. Чим довше він вивчав місцевість, тим виразніше його усвідомлював цей неприємний факт.


Він думав, що може вдертися до табору посеред ночі, можливо, в позиченій формі, і застосує детонатори. Але йому краще про це забути. У кожної пускової установки стояли по три озброєні солдати, крім сторожових постів біля колючого дроту.


На іншому боці майданчика був широкий дерев'яний головний вхід, а прямо під ним був отвір у колючому дроті менший. Солдат стояв на варті біля проходу завширшки близько трьох футів. Але проблема була не в ньому; проблема полягала у безпеці всередині паркану. Навпроти стартового майданчика праворуч була довга дерев'яна будівля, ймовірно, для співробітників служби безпеки. З того ж боку було кілька бетонних та кам'яних будівель з антенами, радарами, метеорологічним вимірювальним обладнанням та передавачами на даху. Це мав бути штаб. Один із перших променів сонця різко відбився, і Нік подивився через вулицю на пагорби навпроти них по інший бік оточеної ділянки. На вершині пагорба стояв великий будинок з великим сферичним шибкою, яке проходило по всьому фасаду, відбиваючи сонячне світло. Нижня частина будинку виглядала як сучасна вілла, але другий поверх та дах були збудовані у стилі пагоди, типовому для традиційної китайської архітектури. "Напевно, з цього будинку можна було б добре видно весь комплекс, і тому його й поставили там", - подумав Нік.


Нік подумки обдумав кожну деталь. Як на чутливій плівці, у його мозку частинами фіксувалася кожна деталь: кількість входів, положення солдатів, відстань від колючого дроту до першого ряду пускових установок і ще сотня інших деталей. Вся установка комплексу була для Ніка очевидною та логічною. Крім одного. Плоскі металеві диски в землі були видні по всій довжині колючого дроту. . Вони утворили обручку навколо всього комплексу, відстань між ними була близько двох метрів. Алексі та Аня теж не могли ідентифікувати ці дивні предмети.


"Я ніколи не бачила нічого подібного", - сказала Аня Ніку. 'Що ви думаєте про це?'


"Не знаю", - відповів Нік. "Схоже, вони не стирчать, і вони металеві".


«Це може бути будь-що», - зазначив Алексі. Можливо, дренажна система. Або, можливо, є підземна частина, яку ми не бачимо, і це вершини металевих стовпів».


«Так, варіантів багато, але я помітив принаймні одну річ, – сказав Нік. «Ніхто не ходить ними. Усі тримаються подалі від них. Для нас цього достатньо. Нам доведеться зробити те саме».


"Може, це сигналізація?" - Запропонувала Аня. «Може, вони викличуть на сполох, якщо ви на них наступите».


Нік визнав, що це можливо, але щось змусило його відчути, що це не так просто. У будь-якому разі їм слід уникати таких речей, як чуми.


Вони нічого не могли зробити до темряви, і всім трьом треба було спати. Крім того, Ніка непокоїло панорамне вікно будинку через вулицю. Хоча він знав, що вони невидимі в густому підліску, він мав сильну підозру, що за гребенем пильно спостерігали з дому в бінокль. Вони обережно поповзли назад, униз схилом. Вони повинні знайти місце, де вони можуть спати спокійно. На півдорозі вгору пагорбом Нік знайшов невелику печеру з невеликим отвором, досить великим, щоб через нього могла пройти одна людина. Коли вони увійшли всередину, укриття виявилося досить просторим. Він був вологим і пахло тваринною сечею, але було безпечно. Він був упевнений, що Алексі та Аня надто втомилися, щоб турбуватися про дискомфорт, і, слава богу, це все одно було круто. Опинившись усередині, дівчата відразу розділилися. Нік розтягнувся на спині, поклавши руки під голову.


На свій подив, він раптово відчув дві голови на своїх грудях і два м'які теплі тіла біля своїх ребер. Олекса схрестила одну ногу через нього, і Аня закопалася в западину його плеча. Аня майже миттєво заснула. Нік відчув, що Олекси ще не спить.


"Скажи мені, Нік?" пробурмотіла вона сонно.


«Що я маю тобі сказати?»


"Яке життя в Грінвіч-Віллідж?" - це пролунало мрійливо. «Яко жити в Америці? Чи там багато дівчат? Чи багато танців?


Він все ще думав про відповідь, коли побачив, що вона заснула. Він притис до себе двох дівчат обома руками. Їхні груди здавалися теплою м'якою ковдрою. Він посміхнувся від думки про те, що могло б статися, якби вони не так втомилися. Але завтра, мабуть, важко. Йому доведеться приймати безліч рішень, і жодне з них не буде дуже приємним.


Розділ 8


Нік прокинувся першим. Декількома годинами раніше, коли його чутливі вуха вловили звуки патруля на відстані, він теж прокинувся. Він лежав, причаївшись і знову заснув, коли звуки стихли. Але тепер він потягся, і близнюки теж підняли голови над його грудьми.


«Доброго ранку», - сказав Нік, хоча було вже далеко за полудень.


«Доброго ранку», - відповіла Алексі, трясучи своїм коротким світлим волоссям, як мокрий собака струшує з себе воду після плавання.


Я виходжу назовні, щоб подивитися, – сказав Нік. Якщо за п'ять хвилин ти нічого не почую, приходь теж».


Нік виліз через вузький отвір. Він щосили намагався пристосувати очі до яскравого денного світла. Він почув тільки звуки лісу та встав. Вони можуть бути на гребені до пізньої ночі.


Тільки зараз Нік помітив, наскільки гарний насправді ліс. Він глянув на жимолість, на красиві червоні квіти гібіскуса і на слід золотих форзицій, що пролягав через пишний підлісок. «Який контраст, – подумав Нік. Це тихе, ідилічне місце і з іншого боку пагорба сім смертоносних знарядь, готових знищити життя мільйонів людей.


Він почув звук поточної води і знайшов за печерою невеликий струмок. Він вирішив вмитися і поголитися у прохолодній воді. Він завжди почував себе набагато краще, коли голився. Він роздягнувся і викупався у крижаній воді. Коли він щойно поголився він Аня та Алексі, які обережно йшли через кущі в пошуках його. Він помахав їм, і вони кинулися до нього з пригніченим вереском полегшення. Вони негайно наслідували приклад Ніка, який оглянув їхні оголені тіла, поки вони купалися у воді. Він лежав, розтягнувшись на траві, насолоджуючись чистою, невинною красою. Йому було цікаво, що б вони зробили, якби він зробив те, що йому зараз найзручніше робити. Він підозрював, що вони скористаються.


Але він також знав, що не піде на це, не враховуючи важливих рішень, які він має прийняти попереду. Вони не говорили про цей момент і про те, що він може для них означати, та й у цьому не було потреби. Вони знали, що він без вагань пожертвує ними, якщо в цьому виникне потреба. Тому його й призначили для цього завдання.


Нік перестав дивитися на дівчаток і зосередив свої думки на тому, що чекало попереду. Він згадав вид місцевості, яку так уважно вивчав лише кілька годин тому. Він відчував наростаючу абсолютну впевненість у тому, що всі плани, які він сподівався використати в ситуації, абсолютно марні. Йому знову доведеться імпровізувати. Прокляття навколо комплексу не було навіть пристойної кам'яної стіни. Якби це було так, вони принаймні могли б непомітно підійти. Він подумав про те, щоб відправити Аню та Алексі в полон. Пізніше він сам захотів би вторгнутися на територію, роблячи ставку на те, що Ху Цзань буде менш обережним. Але тепер, коли він побачив ситуацію на землі, вартових біля кожної пускової установки, зрозумів, що це йому не дуже допоможе. Проблема була набагато складнішою. Спочатку вони мали підійти до паркану з колючого дроту. Потім вони мали подолати цей паркан, потім їм знадобилося чимало часу, щоб закопати бомби. Тепер, коли кожна пускова установка контролювалася окремо, залишався лише один варіант. Вони мають відвернути увагу всіх солдатів одночасно.


Аня та Олексій витерлися, одягнулися та сіли з ним. Не говорячи ні слова, вони дивилися, як сонце ховається за пагорбом. Настав час діяти. Нік почав обережно повзти вгору пагорбом, думаючи про будинок з великим панорамним вікном на іншій стороні. На вершині пагорба вони оглянули основу, яка перетворилася на велику панораму діяльності. Всюди були техніки, механіки та солдати. Обстеженню зазнавали дві ракети.


Нік сподівався знайти щось, що полегшило б їхню роботу. Але нічого, зовсім нічого. Це буде важко, навіть страшенно складно. 'Прокляття!' він вилаявся вголос. Дівчата здивовано підняли очі. «Хотів би знати, навіщо потрібні ці прокляті круглі диски». Як би довго він не дивився на них, їхня гладка полірована поверхня нічого не видавала. Як зауважила Аня, вони справді могли бути частиною системи сигналізації. Але все ж таки було щось, що його турбувало, дуже турбувало. Але їм просто доведеться змиритися з цією невизначеністю та постаратися триматися подалі від цих речей, вирішив він.


«Доведеться їх відволікти, - сказав Нік. «Одному з вас потрібно перейти на інший бік установок та привернути до себе увагу. Це наш єдиний шанс потрапити усередину і наш єдиний шанс закласти бомби. Ми маємо відволікти їх достатньо надовго, щоб виконати свою роботу».


"Я піду", - сказали вони одночасно. Але Аня була раніше раніше. Ніку не довелося повторювати, що всі троє вже знали. Той, хто зверне на себе увагу, був упевнений у своїй смерті. Або принаймні обов'язково бути спійманим, що означало б лише відстрочку страти. У них з Олекси буде шанс втекти, якщо все буде добре. Він глянув на Аню. На її обличчі нічого не було, і вона відповіла на його погляд холодним, байдужим виразом. Він вилаявся собі під ніс і пошкодував, що не було іншого виходу. Але його не було.


"У мене є вибуховий порошок, який ти можеш використовувати", - сказав він їй. "Разом з вашою Beretta це має дати бажаний ефект".


"Я можу зробити ще феєрверк", - відповіла вона з усмішкою. «У мене є дещо, що завдасть їм занепокоєння».


Вона підтягнула блузу і обхопила шкіряний ремінь навколо талії. Вона дістала коробку з маленькими круглими кульками. Червоний та білий. З кожної кулі стирчала крихітна шпилька. Якби не це, Нік поклявся б, що це транквілізатори чи пігулки від головного болю. речі були.


"Кожна з цих гранул еквівалентна двом ручним гранатам", - сказала Аня. «Штифт – це запалення. Вони працюють приблизно за тим же принципом, що й ручна граната, але виготовлені зі стислих трансуранових елементів. Чи бачиш, Нік Картер, у нас теж є ще кілька гарних іграшок з мікрохімії.


«Я радий цьому, повірте мені, – посміхнувся Нік. «Відтепер ми діятимемо індивідуально. Коли все закінчиться, ми зберемося тут. Сподіваюся, ми усі троє будемо на місці».


Аня підвелася. "Мені знадобиться близько години, щоб перебратися на інший бік", - сказала вона. «На той час буде темно».


Близнюки обмінялися поглядами, коротко обійняли один одного, потім Аня повернулася та пішла.


"Удачі, Аня", - м'яко крикнув їй услід Нік. "Дякую, Нік Картер", - відповіла вона, не оглядаючись.


Нік і Алексі спостерігали за нею, поки її не поглинуло листя, а потім влаштувалися зручніше в чагарниках. Нік вказав на невелику дерев'яну хвіртку в паркані. Усередині був дерев'яний склад. Самотній солдат стояв на варті перед входом.


– Наша перша мета – це він, – сказав Нік. «Ми здолаємо його, потім увійдемо у ворота і чекаємо на феєрверк Ані».


Стемніло швидко, і Нік почав обережно спускатися з пагорба до воріт. На щастя, горб повністю заріс, і коли вони спустилися, вартовий був лише за п'ять метрів. У Ніка вже був стилет на долоні, і холодний, байдужий метал заспокоював його, нагадуючи йому, що тепер він повинен бути не більше ніж продовженням клинка людиною.


На щастя, солдат носив гвинтівку в чохлі, щоб вона не впала на землю з гуркотом. Нік не хотів передчасно турбувати табір. Він вільно тримав стилет у руці, намагаючись не напружуватися надто сильно. Його доведеться вразити солдата з першого разу. Якщо він упустить цю нагоду, весь його план розсиплеться димом прямо тут, на місці. Солдат пішов праворуч від дерев'яної брами, зупинився прямо перед дерев'яним стовпом, повернувся, пройшов на інший бік і зупинився, щоб знову зробити свій поворот. Потім стилет злетів у повітря. Він проткнув солдатові горло і притис його до дерева воріт.


Нік та Олекси були поряд з ним менш ніж через півсекунди. Нік вийняв стилет і поклав чоловіка на підлогу, а дівчина потяглася за гвинтівкою.


«Надягни пальто і шолом», - коротко сказав Нік. «Це допоможе вам не надто виділятися в метушні. Принеси й гвинтівку. І пам'ятай, тримайся подалі від цих клятих круглих дисків».


Алексі був готовий до того моменту, коли Нік сховав тіло в кущах. Вона вже стояла по той бік паркану, у тіні складу. Нік витяг тюбик крему для гоління і почав розбирати його. Він дав Олексі три тонкі круглі диски і залишив чотири собі.


"Ви замінуєте три установки поруч", - сказав він їй. «Ваш одяг не виділить вас. Пам'ятайте, що вам просто потрібно засунути їх під землю. Земля досить м'яка, щоби викопати невелику ямку і покласти в неї цю штуку».


За звичкою Нік пригнувся, коли перший вибух луною рознісся територією. Він прийшов праворуч з іншого боку поля. Незабаром стався другий вибух, потім третій майже в центрі майданчика. Аня, напевно, бігала туди-сюди, кидаючи бомби, і вона мала рацію, вони були досить потужними. Тепер ліворуч був вибух. Вона все зробила правильно, це прозвучало як мінометний обстріл і наслідки були такими, як сподівався Нік. З казарм ринули озброєні солдати, а охоронці пускових установок підбігли до огорожі з колючого дроту і почали безладну стрілянину в тому напрямку, в якому вони підозрювали ворога.


Діємо! - прошипів Нік. Він зупинився і дивився, як Алексі біжить з опущеною головою на майданчик до найдальшого об'єкта, щоб вона могла повернутися до воріт. Тепер Нік із Вільгельміною у правій руці побіг до першої з чотирьох установок, про які йому треба було подбати. Він поклав «люгер» на підлогу поряд із собою та закопав перший детонатор. Тепер настала черга другого, за яким швидко пішов третій. Все пройшло гладко, майже дуже легко, оскільки Аня продовжувала бомбардувати північну частину комплексу своїми диявольськими міні-бомбами. Нік побачив, що зараз група солдатів вилетіла з головних воріт, щоб вистежити нападників. Коли Нік прибув до четвертої установки, двоє солдатів біля головних воріт повернулися і побачили невідому фігуру, що стоїть навколішки біля бетонного краю пускової установки. Перш ніж вони встигли прицілитися, Вільгельміна вже двічі вистрілила і двоє солдатів впали на землю. Декілька солдатів навколо них, які, звичайно, не могли знати, що постріли велися не з боку лісу, впали на землю. Нік поставив останній детонатор і побіг назад до воріт. Він спробував знайти Алексі в клубку фігур, що біжать у формі, але це було неможливо. Раптом з гучномовця пролунав голос, і Нік почув наказ китайців надіти протигази. Він щосили намагався не розсміятися вголос. Атака справді налякала їх. Або Ху Цань був із тих, хто не ризикує. Саме тоді Нік відкрив значення загадкових металевих дисків. Посмішка на його обличчі швидко зникла.


Спочатку він почув тихе дзижчання електродвигунів, потім побачив, як диски піднялися прямо в повітря на металевих трубах. Вони зупинилися на висоті приблизно трьох чи чотирьох метрів, і Нік побачив, що диски утворюють верхню частину невеликого круглого резервуара з кількома соплами, що стирчать у чотирьох різних напрямках знизу. З кожного сопла Нік побачив невелику сіру хмару, і з безперервним шипінням вся територія комплексу була вкрита смертоносною ковдрою. Нік побачив, як газ поширюється і за паркан, по колу, що постійно розширюється.


Нік намагався на бігу заткнути рот хусткою, але це було марно. Газ йшов надто швидко. Його нюх підказав йому, що це газ, що діє на ваші легені, який лише тимчасово сп'янить вас, ймовірно, на основі фосгену. Його голова почала кружляти, і здавалося, що його легені ось-ось луснуть. "Чортовськи мудро, що вони не використовували смертоносні гази", - подумав він. Вони завжди надто довго залишалися у повітрі, і жертв не можна було допитати. Тепер його очі затуманилися, і, поки він намагався йти далі, все, що він бачив перед собою, були слабкі, нечіткі тіні: біла уніформа та дивні мундштуки. Він хотів бігти до тіні, підняв руки, але його тіло здавалося свинцевим, і він відчував пекучий біль у грудях. Тіні і кольори зблікли, все змилося, і він звалився.


Алексі побачила, як Нік впав, і вона спробувала змінити напрямок, але газ продовжував проникати у повітря все більше і більше. Пластиковий мундштук шолома трохи допоміг, і хоча вона почала відчувати напругу в легенях, її тіло все ще функціонувало. Вона зробила паузу, намагаючись вирішити, врятувати Ніка чи втекти. "Якщо їй вдасться вибратися через паркан, можливо, вона зможе повернутися пізніше і спробувати допомогти Ніку втекти", - подумала вона. Тепер навколо нього було надто багато солдатів, які підняли його тіло, яке більше не чинило жодного опору, і забрали його. Олекса на мить зупинився, постарався не дихати глибоко, потім побігла до дерев'яних воріт. Одягнена, як решта солдатів, вона не виділялася серед інших людей, що бігають туди-сюди по полю. Вона дісталася воріт, але тепер газ надходив і через шолом, і її дихання ставало все болючішим. Вона впала на край воріт і впала навколішки. Шолом тепер здавався смиренною сорочкою, що не дозволяє їй дихати. Вона стягнула його з голови та скинула з себе. Їй вдалося підвестися і спробувати затримати подих. Але їй довелося кашляти, через що вона проковтнула ще більше газу. Вона розтяглася і лягла в отвір воріт.


З іншого боку, за парканом Аня бачила, як пішов газ. Вона витратила всі свої бомби, і коли побачила, що люди в протигазах вилазять назовні, вона сховалася в лісі. Солдати оточили її, і вона почала відчувати дію газу. Якщо їй вдасться здолати одного з солдатів і зняти його протигаз, матиме шанс втекти. Аня напружено чекала, прислухаючись до звуків солдатів, які планомірно обшукують ліс. Вони розійшлися на п'ять метрів один від одного і підходили до неї дедалі ближче з обох боків. Повзаючи вперед, вона запитувала себе, як би Нік і Алексі вибралися б з машини. Чи могли вони втекти до того, як подали газ-шприци? Потім вона побачила, як солдат наближаючись до неї, обережно розбивав підлісок гвинтівкою. Вона витягла ножа з піхов на талії і міцно стиснула важку рукоятку. Тепер він був у межах її досяжності. Один швидкий удар її ножа – і протигаз опиниться в її руках. Якби на ній був протигаз, вона могла б повернутися до узлісся, де задушливий газ був густішим, а підлісок менш густим. Потім вона могла швидко перебігти на інший бік комплексу, а потім піднятися на пагорб, де вона могла б знайти найкраще укриття.


Аня зробила випад. Надто пізно вона відчула корінь дерева навколо своєї щиколотки, що охопила її, і повалила на землю. У цей момент вона побачила солдата, який розмахував важким стволом своєї гвинтівки. Тисячі червоних та білих зірок вибухнули уві сні. Вони згасли, як хлопушка, і вона знепритомніла.


Перше, що відчув Нік, було поколювання, холодне поколювання на шкірі. Потім печіння в очах, викликане палючим світлом. Це було дивно, це яскраве світло, бо воно ще не розплющило очі. Він важко відкрив їх і стер вологу з повік. Коли йому вдалося підвестися на лікті, простора кімната набула чіткіших обрисів. Було яскраве світло, і почали з'являтися постаті. Йому знову довелося стерти вологу з очей, і тепер він відчув поколювання в шкірі. Він був повністю оголений і лежав на розкладачку. Навпроти нього він побачив ще два ліжка, на яких лежали роздягнені тіла Аня та Олекси. Вони були свідомі і спостерігали, як Нік закинув ноги на край ліжка і сів.


Він розтягнув шию та м'язи плечей. Його груди були важкими і напруженими, але він знав, що це почуття поступово вщухне. Він уже бачив чотирьох охоронців, але не звернув на них особливої уваги. Нік повернувся, коли двері відчинилися, і в кімнату увійшов технік із портативним рентгенівським апаратом.


Позаду техніка в кімнату зайшов високий худий китаєць, легким і впевненим кроком. Довгий білий лабораторний халат прикривав його тонке тіло.


Він зупинився і посміхнувся до Ніка. Ніка вразив тонкий аскетичний характер його обличчя. Це було майже обличчя святого і дивним чином нагадало Ніку східну версію древніх богів, зображених на давньогрецьких іконах. Чоловік схрестив руки на грудях – довгі, чутливі, м'які руки – і уважно подивився на Ніка.


Але коли Нік повернув цей погляд, він побачив, що очі повністю суперечать решті його обличчя. В очах не було ані найменшого аскетизму, ані доброти, ані доброти, а лише холодні, отруйні стріли, очі кобри. Нік не міг пригадати, щоб будь-коли бачив такі зовсім диявольські очі. Вони були неспокійними, навіть якщо чоловік дивився в одне місце, вони все одно рухалися. Як зміїні очі, вони блимали неземним темним сяйвом. Нік одразу відчув небезпеку цієї людини, яку людство найбільше боялося. Він був не просто тупицею, хитрим політиком або збоченим мрійником, але відданою людиною, повністю поглиненою однією помилкою, що володіє, крім того, усіма інтелектуальними і психічними якостями, що ведуть до величі. У ньому був відтінок аскетизму, розуму та чуйності. Але це був розум на службі ненависті, чутливість, звернена в жорстокість і безжалісність, і розум повністю присвячений маніакальним ілюзіям. доктор Ху Цзань подивився на Ніка з доброзичливою, майже благоговійною посмішкою.


"Ви можете одягнутися через хвилину, містере Картер", - сказав він. бездоганною англійською. - Ви, звичайно, містере Картер. Якось я бачив вашу фотографію, досить нечітку, але досить хорошу. Навіть без цього я мусив знати, що це ти.


'Чому?' - Запитав Нік.


«Через те, що ти не лише усунув моїх людей, а й виявив кілька особистих якостей. Скажімо так, я одразу зрозумів, що ми маємо справу не зі звичайним агентом. Коли ви подолали людей на борту джонки сім'ї Лу Ши, ви залишили старого на баку в тому ж положенні, щоб обдурити моїх людей. Інший приклад – зникнення патрульного катера. Для мене велика честь, що AX доклала всіх зусиль для мого маленького проекту».


'Сподіваюся на більше, «Це вдарить по твоїй голові», - слизьким тоном відповів Нік.


«Звичайно, я не міг спочатку знати, що вас троє і з них два чудові представники західного жіночого вигляду».


Ху Цань обернувся і подивився на двох дівчаток, що розтягнулися на ліжечках. Нік раптово побачив вогонь в очах чоловіка, коли він оглянув голі тіла дівчат. Це був не просто вогонь зростання сексуального бажання, але було щось більше, щось жахливе, щось, що Ніку зовсім не подобалося.


"Відмінна ідея з вашого боку взяти із собою цих двох дівчат", - зауважив Ху Цзань, знову повертаючись до Ніка. «Згідно з їхніми паперами, албанські студентки-історики мистецтва в Гонконгу. Очевидний вибір для людей. Але крім того, як ви скоро виявите, для мене це був дуже приємний успіх. Але для початку, містере Картер, я хотів би, щоб ви сіли за рентгенівський апарат. Коли ви були непритомні, ми вас обстежили за допомогою нескладної техніки, і металошукач дав позитивну реакцію. Оскільки я знаю про прогресивні методи роботи людей AX, я мушу все дослідити далі».


Технік ретельно оглянув його за допомогою портативного рентгенівського апарату та передав Ніку його комбінезон, коли він закінчив. Нік зауважив, що одяг ретельно оглянули. Люгера та стилету, звичайно ж, не було. Поки він одягався, технік показав Ху Цаню рентгенівський знімок. "Ймовірно, шрапнель", - сказав він. "Тут, на стегні, де ми це вже відчули".


«Ти міг би позбавити себе безлічі неприємностей, якби запитали мене», - прокоментував Нік.


"Це не було проблемою", - відповів Ху Цзань, знову посміхаючись. "Приготуй їх", - сказав він техніку, вказуючи довгою вузькою рукою на Аню та Алексі.


Нік спробував не насупитися, коли побачив, що чоловік прив'язав зап'ястя та кісточки дівчаток до країв ліжка шкіряними ременями. Потім він підвів квадратний пристрій до центру кімнати. З передньої частини ящика звисали гумові трубки та шланги, які Нік не міг одразу визначити. Чоловік узяв дві вигнуті металеві пластини, схожі на електроди, і прикріпив їх до сосків Ані. Він зробив те ж саме з Алексі, потім підключив точки до машини тонкими проводами. Нік відчув, як його брови насупилися, коли чоловік схопив довгий гумовий предмет і підійшов до Олекси. З майже клінічною байдужістю він засунув предмет у неї, і тепер Нік побачив, що це було. Гумовий фалос! Він застебнув її чимось на зразок звичайної підв'язки, щоб вона залишалася на місці. Цей пристрій теж був під'єднаний шнуром до машини посеред кімнати. З Анею зверталися так само, і Нік відчув наростаючу лють, через яку він пронизав живіт.


"Що, чорт забирай, це значить?" він запитав. "Шкода, чи не так?" Ху Цань відповів, дивлячись на близнюків. «Вони справді дуже гарні».


'Дуже шкода?' – роздратовано спитав Нік. "Що ти задумав?"


«Ваші подруги відмовилися надати нам будь-яку інформацію про те, що ви тут робите, або про те, що ви, можливо, вже зробили. Зараз я спробую вичавити з них цю інформацію. Можна сказати, що мій метод – не що інше, як удосконалення дуже старого китайського принципу тортур».


Він знову посміхнувся. Ця біса вихована усмішка. Наче він вів ввічливу бесіду у вітальні. Він продовжив свою розмову, уважно спостерігаючи за реакцією Ніка. Тисячі років тому китайці практикуючі тортури виявили, що стимули задоволення можна легко перетворити на подразники, і що цей біль відрізняється від звичайного болю. Прекрасним прикладом є давня китайська практика лоскоту. Спочатку це викликає сміх та приємне почуття. Якщо продовжувати, задоволення швидко перетворюється на дискомфорт, потім на гнів і опір і, нарешті, на болісний біль, що зрештою зводить жертву з розуму. Чи бачите, містере Картер, від звичайного болю можна захиститися. Часто жертва може чинити опір суто фізичним тортурам своєю емоційною протидією. Але мені справді не треба про це говорити; без сумніву, ви так само добре обізнані, як і я.


Немає ніякого захисту від тортур, що використовуються, тому що принцип заснований на грі на тих надчутливих психічних елементах людського тіла, які не піддаються контролю. За правильної стимуляції органи, чутливі до сексуальної стимуляції, неможливо контролювати силою волі. І, повертаючись до ваших подруг, ці пристрої є саме цієї мети. Щоразу, коли я натискаю цю маленьку кнопку, вони відчувають оргазм. Абсолютно продумана система вібрацій та рухів неминуче викличе оргазм. Перше, я можу сказати з упевненістю, буде більш приємним, ніж оргазм, який вони могли б будь-коли досягти з будь-яким партнером-чоловіком. Тоді збудженість перетвориться на почуття дискомфорту, а потім на болісний біль, про який я вам щойно розповів. У міру того, як я збільшую швидкість стимулів, їхній біль досягне піку диявольського тортуру, і вони не зможуть нічого зробити, щоб чинити опір болю або уникнути його».


"Що, якщо це не спрацює?" - Запитав Нік. "Якщо вони не почнуть говорити?"


"Це спрацює, і вони будуть говорити", - впевнено посміхнувся Ху Цзань. Тільки якщо вони будуть чекати занадто довго, вони ніколи більше не зможуть насолоджуватися сексуальним контактом. Вони навіть можуть збожеволіти. Серія оргазмів, що триває, по-різному впливає на жінок, коли вони досягають межі».


«Схоже, ти багато експериментував із цим», - прокоментував Нік.


«Ви маєте експериментувати, якщо хочете щось покращити», - відповів Ху Цзань. «Щиро кажучи, я щасливий вам усе це розповісти. Мені так мало людей, з якими я можу поговорити на цю тему, і, судячи з вашої репутації, ви також є експертом на допитах. Він вказав на охоронців. "Він іде з нами", - сказав він, підходячи до дверей. "Ми йдемо в підвал".


Нік був змушений піти за Ху Цанем, коли він спускався невеликими сходами, що вели в просторий, яскраво освітлений підвал. У пофарбованих у білий колір стін було кілька клітинок, розміром приблизно три на три метри кожна. Це були невеликі відсіки з ґратами з трьох сторін, у кожній з яких була невелика раковина та дитяче ліжечко. У кожній камері знаходилася дівчина чи жінка у чоловічих трусах. Усі жінки були західними, окрім двох.


Кожна з цих жінок намагалася втручатися у мою діяльність», – сказав Ху Цзань. «Є і другосортні агенти, і звичайні бомжі. Я замкнув їх тут. Подивися на них уважно».


Коли вони проходили повз клітини, Нік спостерігав за жахливими сценами. За його оцінками, жінці у першій клітці було сорок п'ять років. Її фігура виглядала добре збереженою, у неї були міцні груди, красиві ноги і гладкий живіт. Але її обличчя, яке виглядало жахливим і занедбаним, з огидними сірими плямами, показувало, що вона була розумово відсталою. Ху Цзань, мабуть, здогадався про думки Ніка.


"Їй тридцять один рік", - сказав він. «Вона просто існує і животіє. З нею можуть мати статевий акт до двадцяти чоловіків поспіль. На неї це не впливає. Вона абсолютно апатична».


Наступною була висока дівчина зі світлим солом'яним волоссям. Коли вони приїхали, вона встала, підійшла до бару і пильно подивилася на Ніка. Вона явно не звертала уваги на свою наготу. "Можна сказати, що вона німфоманка, але вона живе в образі шестирічної дівчинки, яка вперше виявила своє тіло", - сказав Ху Цзань. «Вона ледве розмовляє, булькає та кричить, звертає увагу лише на власне тіло. Її розум похмурий упродовж десятиліть».


У сусідній клітці маленька китаянка розгойдувалася на краю ліжка, дивлячись у стелю, схрестивши руки. Вона продовжувала розгойдуватися, доки вони проходили, ніби не помічала їх.


«Цього достатньо, – весело сказав Ху Цзань. "Думаю, тепер мій друг розуміє". Він усміхнувся Ніку, який зобразив ввічливий інтерес. Але всередині вирувала крижана лють, яка мало не стиснула його живіт. Це були не просто тортури з вилучення інформації. Він сам досить часто зазнавав побиття і тортур, щоб знати це.


Це був садизм, садизм у чистому вигляді. Усі кати були садистами за визначенням, але багато людей, чия робота полягала у отриманні даних, пов'язані з кінцевим результатом, а чи не з відчуттями від тортур. Для професійних слідчих тортури були просто зброєю в їхньому арсеналі, а не джерелом спотвореного задоволення. І Ху Цзань, як він тепер знав, був більшим, ніж просто садист. У нього був особистий мотив, щось, що сталося у минулому, щось у його особистому житті. Ху Цань відвів Ніка назад до кімнати, де були дві дівчини.


«Скажи мені», - запитав Нік із відрепетованим спокоєм. "Чому б тобі не вбити тих дівчат і мене?"


"Це лише питання часу", - сказав Ху Цзань. «Ви добре навчені методам спротиву. Ці жінки теж могли бути навчені, але вони лише жінки, західні жінки в цьому відношенні».


Нік добре запам'ятав цей останній коментар. Позиція Ху Цаня, безперечно, була відображенням стародавнього східного звичаю розглядати жінок як другосортних та підлеглих істот. Але це було не єдине. Знаряддя тортур цієї людини були спеціально пристосовані для жінок. Він був націлений на них, а точніше на західних жінок! Нік вирішив вистрілити навмання, щоб подивитися, чи потрапить він у ціль. Він мав знайти спосіб дістатись цього сатанинського аскета, знайти ключ, який підійшов би його брудному мозку.


"Хто це була?" - байдуже спитав він. Ху Цзань зачекав лише секунду, щоб відповісти.


«Що ви маєте на увазі, містере Картер?» - сказав він.


'Я сказав, хто це була?' – повторив Нік. «Це була американка? Ні, я думаю, це була англійка.


Очі Ху Цаня перетворилися на задумливі щілини.


"Ви недостатньо зрозумілі, містере Картер", - відповів він рівним тоном. "Я не розумію, про що ви говорите".


«Я так думаю, – сказав Нік. 'Що трапилося. Вона пограла з тобою, а потім кинула? Чи вона посміялася тобі в обличчя? Так, мабуть, так воно й було. Ви думали, що вона дивиться на вас, а потім повернулась і посміялася з вас.


Ху Цань обернувся до Ніка і глянув прямо на нього. Нік на мить побачив, як його рот скривився. Надто пізно він побачив вільний шматок дроту, який Ху Цзань підняв і тримав у руці. Він відчув гострий біль, коли нитка хльостала його по обличчю. Він відчув, як кров стікає його щелепою.


«Заткнися, свиня!» - Ху Цань кричав, і він ледве стримував свій гнів. Але Нік вирішив натиснути ще трохи. Він міг виграти більше, ніж втратити.


"Так ось що це за цим", - сказав він. «Ваша ненависть до вільного світу, особиста вендетта. Ви особисто скривджені. Це все ще помста тій дитині, яка підвела вас і висміяла з вас, Бог знає, як давно. Чи їх було більше? Можливо, тобі не пощастило з двадцятьма з курчат. Ви справді користувалися дезодорантом щодня?


Дріт знову пройшов по обличчю Ніка. Ху Цзань ахнув, відступив на крок і щосили намагався стримати себе. Але Нік знав те, що хотів знати. Мотиви цієї людини були цілком особистими. Його дії були результатом будь-яких політичних переконань, це була антизахідна ідеологія, сформована філософськими висновками, а прагнення особистої помсти. Чоловік хотів, щоб об'єкти його ненависті до нього перетворилися на пил. Він хотів, щоб вони були біля його ніг. Це важливо пам'ятати. Можливо, Нік зможе скористатися цією рисою, можливо, він скоро зможе використати це знання, щоб маніпулювати цією людиною.


Ху Цзань тепер стояв за машиною в центрі кімнати. Його губи стиснулися, він натиснув кнопку. Нік дивився - як ні в чому не бувало, як заворожений, - як пристрій почав робити свою роботу. Алексі та Аня відреагували проти своєї волі. Їхні тіла почали рухатися, корчитися, голови тремтіли від незаперечного захоплення. Ця проклята машина була справді ефективною. Нік глянув на Ху Цаня. Він усміхнувся – якщо це можна було назвати посмішкою – втягнутими губами і ахнув, дивлячись на нього.


Коли все закінчилося, Ху Цзань зачекав рівно дві хвилини, потім знову натиснув кнопку. Нік почув, як Олекса задихнулася і закричала: "Ні, ще ні, ще ні". Але машина знову задзюжчала і зробила свою справу з диявольською точністю.


Було ясно, що екстаз, в який впадали Аня та Алексі, більше не був справжнім екстазом, і вони почали видавати жалібні звуки. Їхні приглушені стогін та напіввигуки вказували на те, що вони знову досягли кульмінації, і тепер Ху Цзань негайно знову активував пристрій. Аня пронизливо закричала, і Олексі заплакала, спочатку пригнічено, але потім все голосніше і різкіше.


"Ні, ні, не треба більше, будь ласка, не треба більше", - вигукнула Аня, коли її тіло корчилося на ліжку. Безперервне хникання Олекси було перервано криками про допомогу. Тепер стало неможливо визначити, коли вона мала оргазм. Їхні тіла безперервно звивалися і згиналися, їхні пронизливі крики та істеричні вибухи луною розносилися по кімнаті. Аня, зауважив Нік, майже розвеселилася, і її крики набули веселого відтінку, який вразив його до глибини душі. Олекса продовжувала втягувати прес, намагаючись уникнути рухів фалоса, але це було так само марно, як і намагатися уникнути своєї долі. Її ноги почали посмикуватися. Ху Цзань справді правильно описав це. Це був неминучий біль, жахливе відчуття, якого вони не могли позбутися.


Нік озирнувся. Було чотири охоронці, Ху Цзань та технік. Вони були так зосереджені на безпорадних оголених дівчат, що він, мабуть, міг би вбити їх усіх без особливих зусиль. Але скільки солдатів буде зовні? А потім було завдання, яке потрібно було виконати вдало. Проте стало зрозуміло, що діяти потрібно найближчим часом. Він побачив в очах Олекси дикий, напівістеричний вираз, який налякав його. Якби він був упевнений, що вони не розмовлятимуть, йому довелося б тримати себе в руках до кінця, і дівчата, мабуть, перетворилися б на зруйновані, напівбожевільні руїни. Він подумав про нещасних, яких бачив у клітках. Це була б жахлива жертва, але він мав принести жертву, успіх операції був понад усе. Це був кодекс, за яким жили усі троє.


Але було ще щось, чого він боявся. Він мав страшне передчуття, що дівчатка не протримаються. Вони все видадуть. Вони розкажуть усі, і це може означати кінець західного світу. Йому довелося втрутитися. Аня випустила нерозбірливі крики; тільки Нік вловив кілька слів. Її крики змінилися, і він знав, що це означало. Дякувати Богу, він краще розумів її знаки, ніж Ху Цзань.


Це означало, що вона збиралася здатися. Якщо він хотів щось зробити, він мав зробити це швидко. Він мав спробувати. Якби він цього не зробив, Ху Цзань отримав би інформацію зі змучених, зруйнованих, порожніх оболонок цих чудових тіл. І був лише один спосіб достукатися до цієї людини: дати їй те, що він хотів, потішити її болісному бажанню помсти. Якби Нік міг це зробити, якби він міг зіграти Ху Цаня з якоюсь роздмухуваною історією, можливо, все ще можна було б завершити місію і врятувати їхню шкуру. Нік знав, що в крайньому випадку він завжди може активувати детонатори, промовивши цю комбінацію слів, щоб відправити їх усіх у небо. Але він ще не був готовий до свого останнього порятунку. Самогубство завжди було можливим, але ніколи не було привабливим.


Нік підготувався. У нього має вийти добре, акторська майстерність на найвищому рівні. Він напружив м'язи, потім шалено кинувся на Ху Цаня і відштовхнув його від консолі.


Він гукнув. - 'Зупинись!' "Припини, ти мене чуєш?" Він ледве чинив опір, коли охоронці, що кинулися до нього, відтягли його від Ху Цаня.


"Я скажу тобі все, що ти хочеш знати", - крикнув Нік здавленим голосом. «Але ви припините із цим… Я більше не можу цього винести! Чи не з нею. Я її люблю.' Він вирвався з рук охоронців і впав на ліжко, де лежав Олексі. Тепер вона була нерухома. Її очі були заплющені, тільки груди все ще сильно рухалися вгору і вниз. Він закопався головою між її грудьми і ніжно погладив її по волоссю.


«Все кончено, мила», - пробурмотів він. «Вони дадуть тобі спокій. Я їм усе розповім».


Він обернувся до Ху Цаня і осудливо подивився на нього. Він сказав уривчастим голосом: «Тобі це подобається, чи не так? Ви не очікували, що це станеться. Добре, тепер знаєш. Я людина, так… людина, як і всі». Його голос зірвався, і він затулив голову руками. «Боже мій, про Ісуса, що я роблю? Що зі мною відбувається?


Ху Цань усміхнувся задоволеною усмішкою. Його тон був іронічний, коли він сказав: - Так, знаменна подія. Великий Нік Картер - Кіллмайстер, як я вважаю, вас звуть - зайшов так далеко через кохання. Як зворушливо ... і яка разюча подібність.


Нік підвів голову. "Що означає разючу подібність?" - сердито спитав він. «Я б не став цього робити, якби не любив її так божевільно».


Я маю на увазі, це разюча схожість із вашою соціальною системою, - холодно відповів Ху Цзань. «Ось чому ви всі приречені. Ви збудували весь свій спосіб життя на тому, що ви називаєте любов'ю. Християнська спадщина дала вам те, що ви називаєте мораллю, ви граєте такими словами, як істина, чесність, прощення, честь, пристрасть, добро і зло, коли в цьому світі є тільки дві речі: сила і слабкість. Влада, містере Картер. Ви розумієте? Ні, не зрозумієте. Якби ви це розуміли, вам не знадобилася б вся ця західна нісенітниця, ці порожні претензії, ці шалені помилки, які ви винайшли. Так, вигадали, містере Картер. У той час я старанно вивчав вашу історію, і мені стало зрозуміло, що ваша культура винайшла всі ці символи, всі ці забобони з пристрастю, честю та справедливістю, щоб прикрити вашу слабкість! Новій культурі не знадобляться ці виправдання. Нова культура реалістична. Він ґрунтується на реальності існування. Знання, що є лише поділ на слабких та сильних».


Нік тепер тупо сидів на краю ліжка. Його очі дивились у простір, нічого не бачачи. "Я програв", - пробурмотів він. "Не вдалося ... не вдалося".


Від сильного удару по обличчю він повернув голову в інший бік. Ху Цзань стояв перед ним і зневажливо дивився на нього.


«Досить твого ниття», - гаркнув він. 'Розповідай. Мені цікаво почути, що ви скажете. Він ударив Ніка по голові в інший бік. Нік глянув у підлогу і заговорив рівним, замкнутим тоном.


«До нас доходили чутки про ваші ракети. Вони послали нас з'ясувати, чи це правда. Як тільки ми знайдемо ракети, що діють, нам потрібно буде передати місце розташування та дані до штабу і направити сюди бомбардувальники, щоб знищити стартовий комплекс. У нас десь у пагорбах захований передавач. Я не можу сказати вам де саме. Я міг би тебе відвезти туди.


«Не має значення», - перебив його Ху Цань. - Нехай там буде передавач. Чому ви вторглися до приміщення? Невже ви могли бачити, що це саме те місце, яке ви шукали?


Нік швидко подумав. Він не розраховував на це запитання. "Ми повинні були переконатися", - відповів він. «З пагорбів ми не могли сказати, чи це були бойові ракети чи порожні макети для навчальних цілей. Ми мали переконатися».


Ху Цань здавався задоволеним. Він повернувся і пройшов в інший кінець кімнати, поклавши довгу тонку руку під підборіддя.


Я більше не ризикую», – сказав він. Вони надіслали тебе. Можливо, це була їхня єдина спроба, але, можливо, їм на думку спаде ідея організувати ще більше акцій. Я планував атакувати через двадцять чотири години, але я зазнаю удару вперед. Завтра вранці ми закінчимо приготування, і тоді ви станете свідками кінця свого світу. Я навіть хочу, щоб ви стояли поряд зі мною і подивилися, як мої маленькі поштові голуби злітають. Я хочу побачити вираз твого обличчя. Приємно буде спостерігати, як головний агент вільного світу дивиться, як його світ перетворюється на дим. Це майже символічно, містере Картер, вам не здається, що руйнації вашого так званого вільного світу передує одкровення про те, що їхній ключовий агент - не що інше, як слабкий, неефективний, закоханий сливовий пудинг. Але, можливо, у вас немає особливого сенсу у символізмі».


Ху Цзань схопив Ніка за волосся і підняв його голову. Нік щосили намагався не показати люті в очах, це було чи не найважчим, що йому доводилося робити. Але йому доведеться грати до кінця. Він глянув на Ху Цаня тьмяним, приголомшеним поглядом.


"Можливо, я залишу тебе тут після запуску", - посміхнувся Ху Цань. «Ви навіть маєте пропагандистську цінність: приклад занепаду колишнього західного світу. Але для початку, просто щоб переконатися, що ви розумієте різницю між силою та слабкістю, я дам вам урок для новачків».


Він щось сказав охоронцям. Нік його не розумів, але незабаром він зрозумів, що станеться, коли чоловіки наблизяться до нього. Перший повалив його на землю. Потім важкий черевик ударив його ногою по ребрах. Ху Цзань хотів показати йому, що сила не має нічого спільного зі слабкостями, такими як честь та благодать. Але Нік знав, що все, чого він дійсно хотів, - це задоволення спостерігати, як його ворог корчиться біля його ніг і благає про помилування. Досі він добре грав свою роль і продовжуватиме це робити. З кожним ударом черевика він кричав болю і, нарешті, закричав і просив пощади. "Досить", - вигукнув Ху Цань. «Після того, як ви пробили зовнішній шар, не залишається нічого, окрім слабкості. Віднесіть їх у будинок і помістіть у камери. Я буду там.'


Нік подивився на оголені тіла Ані та Олекси. Вони все ще лежали


безпорадні, повністю виснажені. Ймовірно, вони пережили сильний шок і психологічно виснажені. Він був радий, що вони не бачили його виступу. Вони могли зіпсувати роль, намагаючись зупинити його. Можливо, це їх теж обдурило б. Йому вдалося обдурити Ху Цаня та виграти дорогоцінний час; всього кілька годин, до наступного ранку, але цього має бути достатньо. Коли охоронці витягали оголених дівчат із кімнати, Нік побачив стурбовані очі Ху Цаня, що стежили за ними, і Нік подумав, що він міг читати думки в цьому уїдливому погляді. Він ще не закінчив з ними, цей збочений виродок. Він уже винаходив нові методи, щоб висловити свою ненависть до жінок цих двох примірниках. Нік раптово з жалем зрозумів, що часу залишилося не так багато. Йому треба було діяти дуже швидко, і в нього не було б часу на побиття Ху Цаня, хоча його руки свербіли. Охоронці виштовхнули його в хол і спустили сходами, після чого їх вивели через бічні двері.


Дівчата вже були у невеликій вантажівці, з кожного боку стояли охоронці. Вони були задоволені своїм завданням. Вони сміялися і відпускали непристойні жарти, постійно відчуваючи руками оголені тіла дівчат непритомними. Ніка змусили сісти на дерев'яну лавку навпроти них між двома охоронцями, і машина поїхала вузькою вибоїстою дорогою. Дорога була коротка, і коли вони повернули на асфальтовану дорогу, Нік побачив велике панорамне вікно будинку, яке вони бачили з пагорбів навпроти. Товсті блискучі чорні колони підтримували вишукано різьблену надбудову у вигляді пагоди. Перший поверх був зроблений з тику, бамбука та каменю та дихав традиційною китайською архітектурою. Охоронці виштовхнули Ніка з машини прикладом гвинтівки до будинку, який був просто і сучасно обставлений. На другий поверх вели широкі сходи. Вони спустилися сходами до менших сходів, які, очевидно, вели до підвалу. Нарешті вони дійшли до маленької, яскраво освітленої кімнати. Його вдарили ногою по дупі, і він упав на підлогу. Двері за ним були зачинені. Він лежав і слухав. За кілька секунд він почув, як зачинилися ще одні двері. Тож Олекси та Аня були замкнені в одній камері неподалік нього. Нік сів і почув кроки чергового в коридорі. Він помітив, що у дверях є крихітне скло, мабуть, опукла лінза, і знав, що за ним спостерігають. Він заповз у куток і сів там. Навіть зараз він грав роль повністю переможеної людини, яка втратила впевненість. Він більше не міг дозволити собі помилятися, але його очі оглядали кожен квадратний дюйм кімнати. Він похмуро виявив, що виходу нема. Не було ні вікон, ні отворів вентиляції. Яскраве світло виходило від єдиної голої лампи на стелі. Він був радий, що зберіг переможену і покірну поведінку, бо за кілька хвилин Ху Цань увійшов до камери без попередження. Він був один, але Нік відчув, що охоронець уважно спостерігає за ним через маленьке кругле скло у дверях.


"Ви можете знайти наші гостьові кімнати, скажімо так, трохи суворими", - почав Ху Цзань. «Але принаймні ти можеш рухатися. Боюся, що ваші спільниці зазнали дещо суворішого висновку. У кожного з них одна рука і одна нога на залізному ланцюзі, прикріпленому до підлоги. Тільки я маю ключ до цих ланцюгів. Тому що ви знаєте, що моїх чоловіків ретельно відбирають та навчають, але я також знаю, що жінки – прокляття для кожного чоловіка. Їм не можна довіряти. Ви, наприклад, можете бути небезпечними, якщо у вас є зброя. До того ж ваші кулаки, ваша сила, ваші ноги – це своєрідна зброя. Але жінкам не потрібна зброя, щоб бути небезпечними. Вони самі собою є зброєю. Ви замкнені, надійно охороняєтеся та безпорадні. Але жінки ніколи не бувають безпорадними. Поки вони можуть зловживати своєю жіночністю, вони залишаються небезпечними. І тому я скував їх як додатковий запобіжний захід».


Він знову спробував піти, але зупинився у дверях і подивився на Ніка.


«О, ви, звичайно, мали рацію, - сказав він. «Про цю дівчину. Це було багато років тому. То була англійка. Я зустрів її у Лондоні. Ми обидва вчилися. Уявіть, я збирався старанно працювати у вашій цивілізації. Але завтра я знищу цю цивілізацію».


Тепер він залишив Ніка одного. Вночі врятуватись було неможливо. Доведеться чекати до ранку і збирати сили. Аня і Алексі, безперечно, буде міцним сном, і було сумнівно, що їхній стан принесе йому будь-яку користь завтра. Їхній жахливий досвід принаймні виснажив і послабив би їх, і, можливо, вони зазнали непоправної психологічної шкоди. Наступного ранку він дізнається, що треба було зробити, він повинен був зробити це поодинці. Була одна втішна думка. Ху Цзань прискорив свої плани, і будь-яка доступна робоча сила працюватиме над приведенням у дію ракет або стоятиме на варті. Це зменшувало шанси на виявлення детонаторів, що з огляду на додатковий день завжди було можливо.


Нік схрестив ноги і прийняв позу йоги, перевівши своє тіло і розум у стан повного розслаблення. Він відчував, як внутрішній механізм поступово заряджає його тіло і розум розумової та фізичної енергії. У будь-якому випадку він досяг того, щоб дівчат більше не було в приміщенні. Якби він був змушений підірвати ракети, перш ніж він зміг би їх звільнити, принаймні вони вижили б. Він набував все більшого почуття внутрішнього спокою та безпеки, і поступово в його голові формувався план. Нарешті він змінив становище, розтягнувся на підлозі і майже одразу заснув.


Розділ 9


Велике вікно займало всю довжину будинку. Як і очікував Нік, через нього можна було бачити весь комплекс та навколишні пагорби. Це було захоплююче та захоплююче видовище, свідком якого став Нік, коли охоронець вштовхнув його усередину. Він покірно дозволив поводитися, але дорогою не зводив очей з обстановки. Він зауважив, що у коридорі, де знаходилися його камера, камера Ані та Олекси, був лише один охоронець. Окрім того, будинок не охоронявся. Він бачив лише чотирьох чи п'яти охоронців біля входів на перший поверх, а двоє стояли перед широкими сходами.


Солдат, який привів його нагору, залишився в кімнаті, тоді як Ху Цзань, який дивився на вулицю, обернувся. Нік помітив, що на його обличчі знову з'явилася ця дратівлива посмішка. Приміщення, що розтяглося на всю довжину фасаду, більше схоже на спостережний пункт, ніж на звичайне приміщення. У центрі вікна була велика панель управління з численними перемикачами, вимірювачами і кількома мікрофонами.


Нік визирнув у вікно. Ракети гордо стояли на пускових установках, і територію було очищено. Навколо ракет більше не було солдатів та техніків. Тож часу залишалося не так багато.


"У моїх ракет є новий пристрій, який я розробив особисто", - сказав Ху Цань. «Ядерна боєголовка не може бути висаджена в повітря, поки ракета не виявиться в повітрі. Тож ядерні боєголовки тут, на базі, не можуть вибухнути через технічну помилку».


Тепер настала черга Ніка посміхнутися. "Ви ніколи не здогадаєтеся, що це означає для мене", - сказав він.


"Кілька годин тому ваше ставлення здається мені іншим", - сказав Ху Цзань, вивчаючи Ніка. «Побачимо, скільки часу буде потрібно, коли ці ракети будуть на шляху до руйнування основних центрів Заходу. Якщо це станеться, Пекін побачить, яку можливість я їм пропоную, і червоні армії негайно вживуть заходів. Мої люди майже закінчили останні приготування.


Ху Цзань знову повернувся, щоб глянути назовні, і Нік швидко підрахував. Він має діяти зараз. Передачу в його стегні знадобиться одна секунда, щоб послати сигнал кожному детонатору, і ще секунда, щоб детонатор прийняв сигнал і перетворив його в електронну дію. Сім ракет по дві секунди на кожну. Чотирнадцять секунд відокремлювали вільний світ від пекла. Чотирнадцять секунд стояли між майбутнім сподіванням та майбутнім страждань та жаху. Чотирнадцять секунд визначать перебіг історії на тисячі років. Він повинен мати Ху Цаня при собі. Він не міг ризикувати втручанням охоронця. Нік тихенько рушив до чоловіка, потім блискавично повернувся. Він вклав весь свій стримуваний гнів у завданий йому нищівний удар у щелепу, і це відразу принесло йому полегшення. Чоловік звалився, як ганчірка. Нік голосно засміявся, і Ху Цзань здивовано обернувся. Він насупився і подивився на Ніка, як на неслухняну дитину.


Він запитав. - "Як ти думаєш, що ти робиш?" 'Що це? Остання судома ваших ідіотських засад, спроба врятувати свою честь? Якщо я заб'ю тривогу, мої охоронці будуть тут за кілька секунд. І навіть якби вони не прийшли, ви нічого не можете вдіяти, щоб зупинити ракети. Вже занадто пізно.'


"Ні, ненормальний ідіот", - сказав Нік. «У вас є сім ракет, і я назву вам сім причин, через які ви зазнаєте невдачі».


Ху Цзань засміявся безрадісним сміхом, глухим нелюдським сміхом. "Ти божевільний", - сказав він Ніку.


'Номер один!' - Крикнув Нік, обов'язково вимовляючи слова, які приведуть у дію перший детонатор. "Номер один", - повторив він, відчуваючи легке тремтіння під шкірою в стегні, коли передавач вловив сигнал. "Істина, благодать і любов - не порожні поняття", - продовжив він. «Вони так само реальні, як сила та слабкість».


Він якраз встиг зітхнути, коли почув, як вибухнув перший детонатор. За вибухом майже відразу почулося ревіння, коли ракета, здавалося, злетіла сама, злетіла в повітря, а потім розлетілася на шматки. Перша установка була біля бараків, і Нік побачив, що внаслідок вибуху дерев'яні споруди зрівнялися із землею. Бетон, шматки металу та частини людських тіл пролетіли повітрям і приземлилися на землю за кілька метрів. Ху Цань глянув у вікно широко розплющеними очима. Він підбіг до одного з мікрофонів на панелі керування та клацнув вимикачем.


'Що трапилося?' він гукнув. «Центральна, Центральна, це лікар. Ху Цань. Що відбувається? Так, звичайно, чекаю. З'ясуй це. Відразу чуєш мене?


'Номер два!' Нік говорив ясно. «Тирани ніколи не можуть поневолити вільних людей».


Другий детонатор спрацював із потужним ударом, і обличчя Ху Цаня стало зовсім білим. Він продовжував кричати на того, хто говорить, вимагаючи роз'яснень.


"Номер три", - сказав Нік. «Людина важливіша за державу».


Коли в будинку пролунав третій вибух, Нік побачив, що Ху Цань почав стукати кулаками вікном. Потім він глянув на Ніка. В його очах був чистий панічний страх. Сталося щось, у чому не міг зрозуміти. Він почав бігати туди-сюди, вигукуючи накази в різні мікрофони, оскільки хаос унизу ставав все більш захаращеним.


"Ти все ще слухаєш, Ху Цань?" - Сказав Нік з диявольською усмішкою. Ху Цань глянув на нього широко розплющеними очима і відкритим ротом. "Номер чотири", - крикнув Нік. «Кохання сильніше за ненависть, і добро сильніше за зло».


Четверта ракета злетіла у повітря, і Ху Цзань упав навколішки і почав стукати в панель управління. Він кричав і сміявся поперемінно. Нік, згадавши безпорадну дику паніку, яку він бачив в очах Олекси кілька годин тому, крикнув різким і ясним тоном: «Номер п'ять! Немає нічого кращого за гарячу навшпиньки».


Під час п'ятого вибуху Ху Цань упав на панель управління, вибухнувши уривчастим істеричним криком, який був недоступний для розуміння. Тепер весь комплекс перетворився на одну величезну колону диму та полум'я. Нік схопив Ху Цаня і притулився обличчям до вікна.


"Продовжуй думати, ідіот", - сказав він. «Номер шість! Те, що об'єднує людей, сильніше за те, що їх поділяє!


Ху Цань вирвався з рук Ніка, коли шоста ракета вибухнула спіраллю полум'я, металу та бетону. Його обличчя перетворилося на жорстку маску, його вражений мозок раптово знову знайшов слід розуміння.


"Це ти", - видихнув він. - Якось ти це робиш. Все це було брехнею. Ти ніколи не любив цієї жінки. Це був прийом, який змусив мене зупинитися, врятувати її! »


«Цілком вірно», - прошипів Нік. "І пам'ятай, це жінка допомогла тебе знешкодити".


Ху Цань прихилився до ніг Ніка, який, проте, тихо відступив убік і спостерігав, як чоловік ударив головою по панелі керування.


"Номер сім, Ху Цань", - крикнув Нік. Число сім означає, що ваші плани провалилися, тому що людство знаходиться досить далеко, щоб вчасно викрити безумців на кшталт вас!


"Ракета сім!" - крикнув Ху Цань у мікрофон. "Запустити сьому ракету!" У відповідь пролунав фінальний вибух, який вразив вікно. Він обернувся і з пронизливим криком накинувся на Ніка. Нік виставив ногу, через що Ху Цань вдарився об двері. Маючи незвичайну силу божевільного, Ху Цзань швидко встав і вибіг, перш ніж Нік зміг його зупинити. Нік побіг за ним і побачив, що його біле пальто зникло біля підніжжя сходів. Після цього знизу сходів з'явилися четверо охоронців. Їхня автоматична зброя відкрила вогонь, і Нік пірнув на землю. Він почув швидкі кроки на сходах. Коли перший досяг верхньої сходинки, він схопив людину за щиколотки і кинув її зі сходів, він забрав із собою решту трьох. Нік пригнувся до автоматичної гвинтівки та дав чергу. Четверо солдатів лягли неживо біля підніжжя сходів. З автоматом у руках Нік перестрибнув через них і побіг на перший поверх. З'явилися ще двоє охоронців, і Нік одразу вистрілив у них короткою чергою. Ху Цаня ніде не було видно, і Нік задумався. Чи міг учений втекти з дому? Але у Ніка була нав'язлива думка, що ця людина пішла в інше місце, і він спускався до підвалу по три сходинки за раз. Коли він підійшов до камери, крик Олекси підтвердив підозри, що лякали його.


Він кинувся до кімнати, де близнюки, все ще оголені, були прикуті ланцюгами до підлоги. Ху Цань стояв над ними, як старий синтоїстський священик у довгому мішкуватому пальті. У його руках лежала величезна старовинна китайська шабля. Він тримав важку зброю над головою обома руками і збирався обезголовити двох дівчат одним махом. Ніку вдалося прибрати палець зі спускового гачка. Якщо він вистрілить, Ху Цань упустить важке лезо, і результат буде таким самим жахливим. Нік упустив пістолет на землю і пригнувся. Він схопив Ху Цаня за талію, і вони разом пролетіли через камеру та приземлилися на землю на два метри далі.


Зазвичай ця людина була б зламана у могутній хватці Ніка Картера, але Ху Цаня рухала нелюдська сила розлюченого божевільного, і він все ще міцно тримав важку шаблю. Він махнув широким мечем вниз, намагаючись вдарити Ніка по голові, але N3 вчасно відкотився убік, щоб ухилитися від сили удару. Однак вістря шаблі потрапило йому в плече, і він відразу відчув пульсуючий біль, який майже паралізував його руку. Однак він одразу ж схопився на ноги і спробував ухилитися від наступної атаки божевільного. Останній, однак, знову кинувся до Алексія та Ганни з піднятим мечем, очевидно, не злякавшись своєї рішучості завершити свою помсту жіночому вигляду.


Коли чоловік зі свистом послав шаблю вниз, Нік схопив рукоять і щосили смикнув її убік. Він відчув стріляючий біль у плечі, що кровоточить, але прийшов вчасно. Тепер важке лезо вдарилося об землю в дюймі або близько від голови Ані. Нік, все ще тримаючи рукоять шаблі, тепер повернув Ху Цаня з такою величезною силою, що той урізався у стіну.


Тепер, коли у Ніка була шабля, учений, здавалося, таки не хотів забути про свої думки про помсту. Він майже дістався дверей, коли Нік перегородив йому шлях. Ху Цань обернувся і побіг назад, коли Нік опустив лезо. Гостра, як бритва, зброя пронизала спину безумця, який з пригніченим стоном упав на землю. Нік швидко опустився навколішки поруч із вмираючим ученим і дістав ключі від ланцюгів із кишені пальта. Він визволив дівчат, які тремтіли в нього на руках. Страх і біль все ще були очевидні в їхніх очах, але вони щосили намагалися зберегти самовладання.


"Ми чули вибухи", - сказав Алексі. "Це трапилося, Нік?"


"Це трапилося", - сказав він. «Наш наказ виконано. Захід знову може спокійно дихати. Ти можеш йти?'


"Думаю, так", - сказала Аня невпевненим, нерішучим тоном.


"Чекай мене тут", - сказав Нік. "Я принесу тобі одяг". Він спустився в хол і за мить повернувся з одягом двох охоронців. Коли дівчата почали одягатися, Нік перев'язав своє плече, що кровоточить, стрічками, які він вирізав з сорочки, яку також зняв з охоронця. Він дав кожній дівчині автоматом, і вони піднялися нагору. Було ясно, що Аня та Алексі зазнають великих труднощів при ходьбі, але вони продовжували наполегливо йти, і Нік захоплювався їх залізним володінням. Але наполегливість – це одне, а психологічна шкода – інше. Він повинен був переконатися, що вони якнайшвидше потраплять до рук досвідчених лікарів.


Будинок здавався безлюдним, стояла моторошна зловісна тиша. Зовні вони почули потріскування полум'я і відчули їдкий запах гасу. Незалежно від того, скільки охоронців могло бути в будинку Ху Цаня, було зрозуміло, що вони втекли. Найшвидша дорога до берега пролягала через пагорби, і для цього довелося б прокласти собі дорогу.


"Давайте ризикнемо", - сказав Нік. «Якщо є ті, хто вижив, вони будуть так зайняті порятунком своїх шкур, що дадуть нам спокій».


Але то був прорахунок. Вони легко дісталися до місця і вже збиралися пробитися крізь тліючі уламки, коли Нік раптово сховався за напіврозбитою стіною однієї з бетонних будівель. Дорогою повільно наближалися війська, одягнені в сіро-зелений одяг. Вони підійшли до місця обережно і допитливо, і вдалині долинав звук великої кількості армійських машин. "Регулярна китайська армія", - прогарчав Нік. «Я міг це знати. Феєрверк тут мав бути добре видно і чути в радіусі щонайменше тридцять кілометрів. І, звісно, вони також виявили його за сотні кілометрів за допомогою електронного вимірювального обладнання».


Це було несподіваним та сумним розвитком подій. Вони могли бігти назад у ліс і сховатись, але якби ці пекінські війська все робили правильно, вони були б тут протягом кількох тижнів, збираючи уламки та ховаючи трупи. І якби вони знайшли Ху Цаня, вони знали б, що це не якийсь технічний збій, а саботаж. Вони б розчісували всю область дюйм за дюймом. Нік глянув на Аню та Олекси. Вони зможуть втекти принаймні на невелику відстань, але він бачив, що вони не в змозі вступити в бій. Потім виникла проблема з їжею. Якщо їм вдасться знайти гарне укриття, а солдати шукатимуть їх тижнями, їм також загрожує голод. Звісно, дівчатка довго не протягнули. Вони все ще мали дивний погляд, суміш паніки та інфантильного сексуального бажання. "Загалом, - подумав Нік, - вийшло досить неприємно". Місія була успішно завершена, але місіонери ризикували бути з'їденими тубільцями.


Поки він думав про правильне рішення, це рішення раптово прийняла Аня. Він не знав, що її спровокувало, можливо, раптова паніка чи просто нерви, все ще засліплені її змученим розумом. Як би там не було, вона почала стріляти зі своєї автоматичної гвинтівки у бік військ, що наближаються до них.


"Дідька лисого!" - Вигукнув він. Він хотів сварити її, але, глянувши на неї, відразу зрозумів, що це марно. Вона істерично глянула на нього, її очі розширились, нічого не розуміючи. Наразі війська по команді відступили до краю повністю зруйнованого комплексу. Очевидно, вони ще не з'ясували, звідки прийшов залп.


«Давай», - грубо гаркнув Нік. «І залишайся під прикриттям. Назад до лісу!


Коли вони побігли до лісу, у голові Ніка сформувалася дика ідея. Якщо пощастить, це може спрацювати. Принаймні це дало б їм шанс втекти з цієї області та цього місця. На узліссі росли високі дерева, дуби, китайські в'язи. Нік обрав три, які були близько один до одного.


«Почекайте тут», - наказав він близнюкам. 'Я скоро повернусь.' Він блискавично повернувся і помчав назад до місця, намагаючись триматися за осколки стін, що залишилися, і викручений метал. Він швидко взяв щось із поясів трьох мертвих солдатів невеликої армії Ху Цаня і побіг назад до узлісся. Китайські офіцери тепер направляли своїх солдатів по колу навколо території, заганяючи в куток будь-кого, хто стріляв у них.


«Гарна ідея, - подумав Нік, - і ще дещо, що допоможе йому здійснити задумане». Діставшись трьох дерев, він кинув Олекси та Аню з протигазами. Третій протигаз він уже прикріпив до рота дорогою.


«Тепер слухайте уважно, обидва, – сказав він ясним командним тоном. Кожен із нас забирається якомога вище на одне з цих трьох дерев. Єдина частина майданчика, що залишилася недоторканою, - це кільце, на якому розташовані втоплені в землю баки з отруйним. Електрична система, яка ними управляє, безсумнівно, вийшла з ладу, але я підозрюю, що в баках все ще є отруйний газ. Якщо ви досить високо на дереві, ви можете ясно бачити кожен металевий диск. Ми втрьох стрілятимемо у всі ці штуки. І пам'ятайте, не витрачайте кулі на солдатів, тільки на баки з газом, зрозуміло? Олексі, ти цілься вправо, Аня - вліво, а я подбаю про центр. Добре, дійте зараз! '


Нік зробив паузу, спостерігаючи, як дівчата піднімаються нагору. Вони рухалися плавно і швидко зі зброєю на плечах, і нарешті вони зникли у верхніх гілках. Він сам досяг вершини свого дерева, коли почув перший залп із їхньої зброї. Сам він теж почав швидко стріляти по центру кожного круглого диска. Тиску повітря, щоб виштовхнути газ, не було, але сталося те, на що він розраховував. У кожному резервуарі був великий природний тиск, і від кожного ударного диска починала витікати хмара газу, яка ставала дедалі більше. Коли почалася стрілянина, китайські солдати впали на землю та відкрили безладну стрілянину. Як Нік уже бачив, протигази не були частиною їхнього обладнання, і він побачив, що газ починає діяти. Він чув, як офіцери вигукували команди, що, звісно, було надто пізно. Коли Нік побачив, що солдати похитнулися і впали, він вигукнув: Аня! Олексі! вниз. Ми повинні забиратися звідси».


Він першим став на землю і почав чекати. Він був радий бачити, що дівчата не зірвали з обличчя протигази. Він знав, що вони ще не повністю стабільні.


«Все, що вам потрібно зробити зараз, це слідувати за мною», - наказав він. "Ми перетинаємо майданчик". Він знав, що армійські машини, що постачали війська, були на іншому боці майданчика, і швидко йшов між уламками пускових установок, ракет і будівель. Газ висів у повітрі густим туманом, і вони не звертали уваги на булькаючих солдатів, що здригалися на землі. Нік підозрював, що деякі солдати могли залишитися з фургонами, і мав рацію. Коли вони підійшли до найближчої машини, до них кинулися четверо солдатів, які були негайно вбиті залпом зі зброї Олекси. Тепер вони вийшли з газової хмари, і Нік зірвав протигаз. Його обличчя було гарячим і спітнілим, коли він стрибнув у фургон і затягнув дівчат усередину. Він негайно завів фургон, і зробив повний оберт навколо ряду фургонів, що стояли перед головними воротами. Вони швидко минули чергу машин, припаркованих на узбіччі дороги. Тепер вискочили інші солдати і відкрили по них вогонь, а Нік прошипів Ані та Алексі: «Сідайте назад». Вони проповзли через невелику щілину між кабіною водія та вантажною платформою та лягли на дно. "Не стріляйте", - наказав Нік. "І лежите плашмя".


Вони підійшли до останньої армійської машини, з якої вискочили шістьох солдатів, які швидко розсипалися по ширині дороги і приготувалися відкрити вогонь. Нік упав на підлогу машини, лівою рукою тримаючись за кермо, а правою натискаючи на педаль газу на полиці. Він чув, як кулі розбили лобове скло і пронизали метал капота безперервним, тріскучим пострілом. Але інерція машини, яка гуркотіла, як локомотив, не була порушена, і Нік побачив мигцем солдатів, пробиваючись через людську стіну. Він швидко піднявся на ноги, якраз вчасно, щоб повернути колеса перед поворотом дороги, що швидко наближався.


"Ми зробили це", - посміхнувся він. «Принаймні поки що».


'Що ж нам тепер робити?' - Це Олекса просунула голову в отвір кабіни водія.


"Ми постараємося їх перехитрити", - сказав Нік. «Тепер вони накажуть побудувати блокпости та організувати пошукові загони. Але вони вважатимуть, що ми їдемо до берега. До каналу Ху, де ми висадилися; це було б найбільш логічним перебігом. Але натомість ми повертаємося у тому напрямі, звідки прийшли, до Тая Ван. Тільки до того часу, як ми дістанемося туди, вони зрозуміють, що зробили помилку і що ми не їдемо до західного берега.


Якби Нік залишив цю думку при собі, принаймні не було б тисячі інших речей, які могли б піти не так! Нік подивився на покажчик бензину. Бак був майже сповнений, його вистачило, щоб дістатися місця призначення. Він влаштувався зручніше і зосередився на тому, щоб якнайшвидше маневрувати важкою машиною по звивистій і горбистій дорозі. Він озирнувся. Олекси та Аня спали на дні з автоматами, як плюшеві ведмедики на руках. Нік відчув глибоке задоволення, майже полегшення. Робота була зроблена, вони були живі і для різноманітності все йшло гладко. Може, час. Можливо, він не відчув би такого полегшення, якби дізнався про існування генерала Ку.


Розділ 10


Генерал був негайно попереджений, і коли він прибув, Нік був у дорозі майже дві години. Генерал Ку, командувач Третьої армії Народної Республіки, пройшов через уламки. Вдумливий і зосереджений, він увібрав усе до найдрібніших деталей. Він не сказав жодного слова, але в його очах відбивалося його невдоволення, коли він йшов через ряд хворих солдатів. Генерал Ку в душі був професійним солдатом. Він пишався своєю сім'єю, яка в минулому народила багато видатних солдатів. Постійні кампанії політичного крила нової Народно-революційної армії завжди були для нього скалкою. Його зовсім не цікавила політика. Він вважав, що солдат має бути фахівцем, майстром, а чи не продовженням ідеологічного руху. доктор Ху Цань та його люди формально перебували під його командуванням. Але Ху Цзань завжди працював із повною довіреністю згори. Він по-своєму керував своєю елітною трупою та влаштовував власне шоу. А тепер, коли шоу раптово перетворилося на дим, його запросили навести лад.


Один з молодших офіцерів повідомив, що сталося, коли регулярні війська увійшли на територію. Генерал Ку тихо слухав. Чи був хтось у хаті на пагорбі раніше? Він глибоко зітхнув, коли йому сказали, що цього ще не сталося. У своїй пам'яті він зробив позначку про принаймні десятьох молодших офіцерів, які точно не будуть наступними в черзі на підвищення. Генерал з невеликою почтом сам під'їхав до великого будинку і виявив тіло Ху Цаня з шаблею, яка все ще стирчала в його спині.


Генерал Ку спустився сходами будинку і сів на нижню сходинку. Він любив твердо контролювати все, що відбувалося в районі, що знаходиться під його командуванням, у провінції Квантун. Було ясно, що це не було випадковістю. Так само очевидно, що це мала бути робота висококваліфікованого фахівця, такої ж людини, як вона сама, але з незвичайними здібностями. Насправді генерал Ку захоплювався цією людиною. Тепер йому на думку прийшли інші події, такі як патрульний катер, який так незрозуміло зник без сліду, і незрозумілий інцидент з одним із його конвоїв кілька днів тому.


Хто б це не був, мабуть, він був тут лише кілька годин тому, коли сам послав сюди свої війська, щоб з'ясувати, чому світ, здавалося, закінчується на північ від Шилунга! Стрілянина по баках з газом була прикладом фантастичної стратегії, імпровізаційного мислення, яке може зробити лише надрозум. Було багато ворожих агентів, але лише невелика їхня частина була здатна на такі подвиги. Генерал Ку не був би чистокровним фахівцем, який посідає найвище становище в китайській армії, якби він не відобразив у своїй пам'яті всі імена таких високопоставлених агентів.


Російський агент Корветський був добрий, але такий розум не був його сильною стороною. У англійців справді були хороші люди, але це якось не відповідало їхньому зразку. Англійці все ще мали схильність до чесної гри, і вони здавалися генералу Ку надто цивілізованими для такого підходу. Між іншим, за словами Ку, це була прикра звичка, через яку вони часто втрачали шанс. Ні, тут він уловив диявольську, похмуру, потужну ефективність, яка могла вказувати лише на одну людину: американського агента N3. Генерал Ку на мить задумався, потім знайшов ім'я: Нік Картер! Генерал Ку встав і наказав водієві відвезти його назад на територію, де його солдати встановили радіостанцію. Це мав бути Нік Картер, а він усе ще був на китайській землі. Генерал зрозумів, що Ху Цань, мабуть, задумав щось, про що не підозрювало навіть верховне командування. Американцю наказали знищити базу Ху Цаня. Тепер він був у бігах. Генералові Ку було майже шкода, що доводилося його зупиняти. Він глибоко захоплювався майстерністю. Але він сам був майстром. Генерал Ку встановив радіозв'язок. "Дайте мені штаб", - спокійно сказав він. «Я хочу, щоб одразу були доступні два батальйони. Вони повинні оточити берегову лінію від Гуменчай уздовж протоки Ху. Так, два батальйони, вистачить. Це просто запобіжний захід на випадок, якщо я помиляюся. Ймовірно, чоловік вибрав інший напрямок. Я не чекаю від нього цього, що так очевидно».


Потім генерал Ку подав заявку на зв'язок із ВПС, і тепер його тон був розмірений і різкий. «Так, одна з моїх звичайних армійських вантажівок. Він, мабуть, уже був біля Кунгту, прямуючи на східне узбережжя. Справді, це є абсолютний пріоритет. Ні, точно не літаки, вони надто швидкі і на пагорбах не знайдуть жодної машини. Добре, я чекаю на додаткову інформацію.


Генерал Ку повернувся до своєї машини. Було б добре, якби американця привезли живим. Він хотів би зустрітися з цією людиною. Але він знав, що шанс дуже малий. Сподіваюся, що відтепер верховне командування буде обережнішим зі своїми спеціальними проектами і залишить усі ракети та обладнання їхньої безпеки в руках регулярної армії.


Розділ 11


Аня та Олекси прокинулися. Їхні очі сяяли, і Нік був щасливий це бачити. Тяжка машина з гуркотом перейшла дорогу, і поки вони непогано просунулися. Він вирішив трохи перевірити дівчат, щоб подивитись, як вони відреагують. Він все ще не був упевнений, які збитки їм завдали тортур Ху Цаня.


"Олексі", - відповів він. Її обличчя з'явилося у люку між вантажною платформою та кабіною водія. «Пам'ятаєте, коли ви запитали мене, як було в Америці? Коли ми спали у печері?


Олекса насупилася. - 'Що?' Вона явно намагалася згадати.


"Ви питали про Грінвіч-Віллідж", - наполягав він. "Яко було там жити".


«О, так, - повільно відповіла вона. "Так, тепер я згадала".


"Чи хотіли б ви жити в Америці?" - спитав Нік, уважно спостерігаючи за виразом її обличчя у дзеркало заднього виду. Її обличчя засяяло, і вона замріяно посміхнулася.


Я так думаю, Нік, – сказала вона. "Я думала про це. Так, насправді, я думаю, це було б непогано.


"Тоді ми поговоримо про це пізніше", - відповів він. На даний момент він заспокоївся. Вона одужала, принаймні психологічно. Вона могла запам'ятовувати речі та бачити зв'язки. А оскільки вони були такі схожі, Нік підозрював, що з Анею теж все буде гаразд. Принаймні, цей мерзенний пристрій не завдав серйозної шкоди їхньому мозку. Але він не міг забути бідну польську дівчину у підвалі. Вона могла б думати нормально, але вона була емоційно покалічена, непоправна руїна. Він знав, що є лише один спосіб дізнатися. Але зараз був невідповідний час та невідповідне місце. І в цих обставинах він може лише посилити ситуацію.


Його розум був такий зосереджений на близнюках, що він не чув пульсуючого звуку, поки вертоліт не пролетів майже прямо над його головою. Він звів очі і побачив на ньому зірку ВПС Китаю. Гелікоптер швидко знизився, і Нік вчасно помітив дуло кулемета. Він повернув кермо і почав зигзагоподібно рухатися, хоча на вузькій дорозі для цього майже не було місця. Пролунав залп із кулемета. Він знав, що Олекси та Аня лежать на підлозі, і не чув звуків, які б вказували на те, що в одну з них поранили. Тепер машина минула ряд дерев, верхні гілки яких закривали дорогу, як ворота, але щойно вони вийшли з-під них, вертоліт знову опинився над ними. Нік глянув на кабіну. Стрілянина припинилася, і член екіпажу заговорив по рації.


Нік їхав із похмурим обличчям. Він вестиме машину якомога довше. До теперішнього часу вони мають бути близько до берега. Він запитував, як, чорт забирай, вони дізналися, що він збирається втекти сюди. Тепер він їхав, як диявол, дросель на межі, повороти на двох колесах. Він не намагався рухатися швидше за гелікоптер. На це не було шансів. Але він хотів поїхати якнайдалі, перш ніж вони будуть змушені покинути машину. І Нік був упевнений, що цей момент незабаром настане. Момент настав раніше, ніж він думав, коли краєм ока він побачив півдюжини крапок, що з'явилися в небі. Вони ставали все більшими, і вони теж були гелікоптерами. Більше! А може, і з ракетами!


"Будьте готові стрибнути!" - передзвонив він і почув, як Олекси та Аня схоплюються на ноги.


Нік зупинив машину, і вони вискочили. Вони пірнули в насип, який, на щастя, заріс деревами, і побігли. Якби вони залишилися в тіні густого підліску та густих дерев, вони могли б залишитися поза увагою гелікоптерів. Армійська машина довела свою цінність, але тепер стала радше перешкодою.


Вони бігли, як зайці, переслідувані мисливськими собаками. Алексі та Аня не могли довго тримати темп. Їхнє дихання було вже нерегулярним, і у них явно не вистачало дихання. Вони впали у вузьку западину на місцевості, де трава була п'ять футів заввишки. Дівчата стиснулися настільки, наскільки це було можливо, і заплющили голови руками. Нік побачив, як вертольоти кружляють навколо армійської вантажівки, а з трьох з них він побачив білі хмари парашутів, що розкриваються. Він випростався ще трохи і озирнувся. Десантники також стрибали з інших гелікоптерів.


Нік зрозумів, що вони мають бути виявлені в такий спосіб. Якщо вони рухатимуться надто швидко, їх відразу притиснуть гелікоптери. Нік уважно дивився крізь високу траву на парашутистів, що повільно спускалися вниз. Він завжди відчував, що ця дивна западина з пагорбами з обох боків здається йому знайомою, і раптово він впевнено знав, де вони знаходяться. Тут дитина їх знайшла. Невелика ферма мала бути поблизу. Нік на мить задумався, чи є сенс бігти на ферму, але це буде лише відстрочка страти. Безперечно, це було одне з перших місць, куди десантники вирушили на пошуки. Він відчув руку на своєму рукаві. То був Олексі.


"Ми залишимося тут і заманимо їх до себе", - сказала вона. «Тільки ти зможеш це зробити, Нік. Це вже неподалік берега. Не чекай від нас нічого більшого. Ми зробили свою роботу».


Залишити їх тут! Нік знав, що вона має рацію. Він міг зробити це самостійно, якщо вони привернули увагу десантників. І якби він ще не виконав свою місію, він, безперечно, так і зробив би. Він пожертвував би ними, якби це було необхідно. Він знав це, і вони теж знали. Але тепер ситуація була іншою. Завдання було виконано, і вони довели її до успішного завершення. Вони допомогли йому, і тепер він не відмовиться від них. Він нахилився до Олекси і підняв її підборіддя. "Ні, люба", - сказав він, відповідаючи на її впертий погляд. Нік Картер похмуро подивився на десантників, що спускалися. Вони утворили кільце навколо западини і за кілька хвилин повністю оточили б їх. А до берега залишалося ще не менше п'ятисот ярдів. Він схопив гвинтівку, коли побачив, що трава рухається праворуч від них. Це був ледь помітний рух, але незаперечний. Тепер трава виразно зашаріла, і через секунду він, на своє велике подив, побачив обличчя маленького хлопчика з ферми.


"Не стріляйте", - сказав хлопчик. - 'Будь ласка.' Нік опустив дуло пістолета, коли хлопчик підповз до них.


"Я знаю, що ти хочеш втекти", - просто сказав він. «Я покажу дорогу. На краю пагорба знаходиться початок підземного тунелю, яким тече струмок. Він досить широкий, щоб пролізти через нього».


Нік підозріло глянув на хлопчика. Маленький личик не показував нічого, ні збудження, ні ненависті, взагалі нічого. Він міг загнати їх в обійми десантників. Нік підвів очі. Час минав, усі десантники вже приземлилися. Більше не було змоги тікати.


«Ми підемо за тобою», - сказав Нік. Навіть якби дитина хотіла їх зрадити, це було б краще, ніж просто сидіти тут і чекати. Вони могли спробувати прокласти собі шлях, але Нік знав, що парашутисти були добре навченими солдатами. То були не любителі, обрані Ху Цанем, а регулярні китайські війська. Хлопчик повернувся і побіг, Нік та близнюки пішли за ним. Хлопчик привів їх до зарослого чагарником краю пагорба. Він зупинився біля чагарників сосен і показав пальцем.


"За соснами, - сказав він, - ви знайдете струмок і отвір у пагорбі".


«Ідіть, – сказав Нік дівчаткам. "Я буду там."


Він повернувся до хлопчика і побачив, що його очі, як і раніше, нічого не показують. Йому хотілося прочитати, що за цим стоїть.


'Чому?' - просто спитав він.


Вираз обличчя хлопчика не змінилося, коли він відповів: «Ви залишили нас живими. Я заплатив свій борг зараз».


Нік простягнув руку. Хлопчик на мить глянув на неї, вивчив величезну руку, яка могла стерти його життя, потім обернувся і побіг. Хлопчик відмовився потиснути йому руку. Можливо, він виросте ворогом і ненавидітиме людей Ніка; можливо, ні.


Тепер настала черга Ніка поспішати. Коли він кинувся в кущі, він відкрив обличчя гострим сосновим голкам. Там справді був струмок та вузький тунель. Він ледве міг залізти плечима до нього. Тунель був призначений для дітей і, можливо, струнких жінок. Але він виявив би наполегливість, якби йому довелося копати далі голими руками. Він почув дівчат, які вже заповзли до тунелю. Його спина почала кровоточити, коли він розірвав себе на гострих виступаючих каменях, і через деякий час йому довелося зупинитися, щоб стерти бруд і кров з очей. Повітря стало брудним і задушливим, але прохолодна вода була благословенням. Він занурював у неї голову, щоб освіжитися щоразу, коли відчував, що його сили слабшають. У нього хворіли ребра, і він відчував спазм у ногах, які постійно зазнавали впливу крижаної води. Він був під кінець своїх сил, коли відчув прохолодний вітерець і побачив, як звивистий тунель світлішає і розширюється в міру просування. Сонячне світло і свіже повітря вдарили йому в обличчя, коли він виходив з тунелю, і, на превеликий подив, він побачив попереду берег. Олекси та Аня змучені лежали у траві біля входу в тунель, намагаючись віддихатися.


"О, Нік", - сказала Алексі, випрямляючись на лікті. «Можливо, це все одно марно. У нас більше нема сил плисти. Якби ми тільки могли знайти тут, де сховатися, щоби переночувати. Можливо, завтра вранці ми зможемо...


"Ні за що", - м'яко, але твердо сказав Нік. «Коли вони дізнаються, що ми втекли, вони обшукуватимуть кожен дюйм берегової лінії. Але я сподіваюся, на нас чекають ще кілька приємних сюрпризів. По-перше, хіба у нас тут у кущах не було маленького човна, чи ви це забули?


"Так, я забула", - відповів Алексі, поки вони мчали вниз з пагорба. «Але що, якщо цей човен зник? Якщо хтось її знайшов і забрав?


«Тоді тобі доведеться плисти, люба, подобається тобі це чи ні», - сказав Нік. Але поки що не хвилюйтеся. Якщо треба, я попливу за нас троє».


Але човен все ще був там, і вони спільними силами зіштовхнули його у воду. Вже темніло, але десантники вже здогадалися, що їм удалося уникнути оточення. А це означало, що гелікоптери знову почнуть шукати і незабаром можуть з'явитися над береговою лінією. Нік не був упевнений, чи слід сподіватися, що скоро стемніє, чи залишиться світло, і їх буде легше знайти. Але не гелікоптерами.


Він відчайдушно греб, щоб піти якнайдалі від берега. Сонце повільно сідало в небі, як яскраво-червона куля, коли Нік побачив перші чорні цятки, що з'явилися на горизонті над берегом. Хоча вони вже пройшли досить велику відстань, Нік боявся, що цього буде недостатньо. Якби тільки ці чорні суки на мить полетіли в потрібному напрямку, вони не могли б розраховувати на те, що залишаться непоміченими надовго. Він спостерігав, як два вертольоти почали низько ковзати над береговою лінією, настільки низько, наскільки вони насмілювалися, так що лопаті гвинта здавались майже нерухомими. Потім один із них злетів і став кружляти над водою. Він зробив півоберта і полетів до них. Вони щось виявили на воді.


"Він обов'язково нас побачить", - похмуро сказав Нік. «Він здаватиметься таким низьким, щоб бути впевненим. Коли він буде над нами, ми дамо йому повну міць з усіма боєприпасами, що залишилися в нас. Може, все-таки відіб'ємось.


Як і передбачав Нік, гелікоптер почав знижуватися в міру наближення до них і, нарешті, різко спікував. Коли він пролетів над їхнім човном, вони відкрили вогонь. Відстань була досить близькою, і вони могли бачити серію смертоносних дір, що пробиваються в череві літака. Він пролетів ще сто ярдів, почав розвертатись і вибухнув з оглушливим глухим звуком.


Вертоліт врізався у воду стовпом диму і вогню, і уламки тремтіли від хвиль, що спричинили удар. Але тепер були інші хвилі. Вони прийшли з іншого боку і небезпечно нахилили човен.


Нік побачив це першим, чорний колос піднімався з глибин, як зловісна чорна змія. Але ця змія несла білі значки ВМС США, а моряки вискакували з відкритого люка та кидали їм канати. Нік схопив одну з мотузок і потяг їх до підводного човна. Командир був на палубі, коли Нік піднявся на борт за близнюками.


'Я боявся, що ти не дозволиш нам знайти тебе, - сказав Нік. "І я страшенно радий тебе бачити!"


«Ласкаво просимо на борт», - сказав офіцер. Командир Джонсон, США підводний човен „Барракуда”». Він глянув на флот вертольотів, що наближається. "Нам краще швидше спуститися під воду", - сказав він. «Ми хочемо вибратися звідси якнайшвидше і без подальших інцидентів». Опинившись під палубою, Нік почув звук бойової рубки, що закривається, і гул двигунів, що підсилюється, коли підводний човен швидко пішов у глибоку воду.


"З нашим вимірювальним обладнанням ми змогли детально зареєструвати вибухи", - пояснив командувач Джонсон. «Мабуть, це було гарне шоу».


«Мені сподобалося більше бути на відстані», - сказав Нік.


«Коли родина Лу Ши не з'явилася, ми зрозуміли – звісно, щось пішло не так, але ми могли лише почекати та подивитися. Розібравшись із вибухами, ми відправили підводні човни у два місця, де ми могли на вас чекати: канал Ху і тут, у Тая Ван. Ми спостерігали за узбережжям вдень та вночі. Коли ми побачили човен, що наближається, ми не зважилися діяти негайно, тому що ще не було абсолютно ясно, що це ви. Китайці можуть бути дуже хитрими. Для них було б щось подібне до того, щоб послати приманку, щоб змусити нас так показати ніс. Але коли ми побачили, що ви збили вертоліт, ми вже були певні».


Нік розслабився і глибоко зітхнув. Він глянув на Олекси та Аню. Вони втомилися, і на їхніх обличчях було видно надмірну напругу, але в їхніх очах було також полегшення. Він організував їхню доставку до кают, а потім продовжив розмову з командиром.


"Ми їдемо на Тайвань", - сказав офіцер. «А звідти ви можете полетіти літаком до Сполучених Штатів. А як щодо ваших російських колег? Ми можемо гарантувати, що їх доставлять у бажане місце призначення».


"Ми поговоримо про це завтра, командир", - відповів Нік. «Тепер я насолоджуватимуся феноменом, який вони називають ліжком, хоча в даному випадку це каюта в підводному човні. Доброго вечора, командире.


"Ви добре попрацювали, N3", - сказав командир. Нік кивнув, відсалютував і обернувся. Він утомився, смертельно втомився. Йому було б добре, якби він міг спати без остраху на борту американського корабля.


Десь на польовому командному пункті генерал Ку, командувач 3-ї армії Китайської Народної Республіки, повільно випускав дим від сигари. Перед ним на столі лежали звіти його людей, командування авіації та спеціального десантного підрозділу. Генерал Ку глибоко зітхнув і замислився, чи дізнаються про це колись пекінські лідери. Можливо, вони були настільки захоплені механізмами пропагандистської машини, що взагалі не могли ясно мислити. Він усміхнувся на самоті своєї кімнати. Хоча насправді не було причин для посмішки, він нічого не міг з собою вдіяти. Він завжди захоплювався майстрами. Було приємно програти тому N3.


Розділ 12


В аеропорту Формози вирувало життя. Алексі та Аня були одягнені в нові сукні, куплені на Тайвані, і тепер вони зустрілися з Ніком у маленькій приймальні, оновленими та привабливими. Вони говорили більше години, і тепер Нік знову запитав. Він не хотів непорозумінь. Він запитав. - "Отже, ми добре розуміємо одне одного?" «Я хотів би, щоб Алексі поїхала зі мною в Америку, і вона каже, що хотіла б. Це зрозуміло?


"Це очевидно", - відповіла Аня. «А я хочу повернутися до Росії. Олексі завжди хотіла побачити Америку. У мене цього бажання ніколи не було».


«Люди в Москві ніколи не зможуть вимагати її повернення, тому що, наскільки відомо будь-кому у Вашингтоні, вони відправили тільки одного агента, а я відправляю одного назад: - вас».


"Так", - сказала Аня. 'Я втомилася. І з мене більш ніж достатньо цієї роботи Нік Картер. І я поясню їм, що думає Олекси».


«Будь ласка, Аня, – сказала Олексі. «Ви маєте дати їм зрозуміти, що я не зрадник. Що я не буду на них шпигувати. Я просто хочу поїхати до Америки та спробувати жити своїм життям. Я хочу поїхати до Грінвіч-Віллідж, і я хочу побачити Баффало та індіанців».


Оголошення про гучномовця раптово обірвало їхню розмову.


«Це твій літак, Аня, – сказав Нік.


Він потис їй руку і спробував прочитати, що було в неї в очах. Вони ще не були в порядку на сто відсотків. Вони все ще були не такими, якими він їх побачив уперше, у них було щось сумне. Це було ледь помітно, але він не пропустив. Він знав, що вони ретельно вивчать її, коли вона приїде до Москви, і вирішив, що з Олекси зробить те саме, коли вони приїдуть до Нью-Йорка.


Аня пішла у супроводі двох морських піхотинців. Вона зупинилася біля входу в літак і обернулася. Вона помахала на мить, а потім зникла всередині. Нік взяв Олекси за руку, але він відразу відчув, як вона напружилася, і вона відсмикнула руку. Він одразу відпустив її.


«Давай, Олексі, – сказав він. «На нас також чекає літак».


Політ до Нью-Йорка пройшов без пригод. Олексі здавалася дуже схвильованою, і вона багато говорила, але все ж таки він це відчував, чомусь вона не була собою. Він дуже добре знав, у чому була причина, і водночас почував себе похмурим і розлюченим. Він заздалегідь відправив телеграму і Хоук забрав їх в аеропорту. Після прибуття в аеропорт Кеннеді Алексі була в захваті, як дитина, хоча, здавалося, вона була вражена високими будинками Нью-Йорка. У будівлі AX її відвели до кімнати, де на неї чекала група фахівців, щоб обстежити її. Нік провів Хока в його кімнату, де на столі на нього чекав згорнутий у папір предмет.


Нік відкрив її і з усмішкою витяг бутерброд із ростбіфом. Хоук лаконічно глянув на нього, запалюючи люльку.


"Дякую", - сказав Нік, відкусивши шматок. "Ти просто забув кетчуп".


На секунду він побачив, як очі Хоука блиснули. "Мені дуже шкода", - спокійно сказав літній чоловік. «Я подумаю про це наступного разу. Що буде із дівчиною?


«Я влаштую їй зустріч із деякими людьми. - Деякі росіяни, яких я знаю в Нью-Йорку, - сказав Нік. «Вона швидко адаптується. Вона досить розумна. А ще має багато інших здібностей».


«Я розмовляв по телефону з росіянами», - сказав Хоук, стукаючи трубкою попільничкою і скривившись. «Іноді я не можу не дивуватися ними. Спочатку всі вони були з добротою та готовністю допомогти. І тепер, коли все закінчилося, вони знову поводяться, як раніше, холодно, по-діловому та стримано. Я дав їм безліч можливостей сказати все, що вони хотіли, але вони не сказали ні слова більше, ніж це було абсолютно необхідно. Вони жодного разу не говорили про дівчину».


«Відлига була тимчасовою, шефе, – сказав Нік. «Щоб зробити його постійним, потрібно набагато більше».


Двері відчинилися, і увійшов один із лікарів. Він щось сказав Хоукові.


"Дякую", - сказав йому Хоук. 'От і все. І скажіть, будь ласка, пані Любові, що містер Картер забере її на стійці реєстрації.


Він повернувся до Ніка. «Я зарезервував вам квартиру на Плаза, на одному з верхніх поверхів з видом на парк. Ось ключі. Ви трохи розслабилися за наш рахунок.


Нік кивнув, узяв ключі та вийшов із кімнати. Він не розповів Хоуку чи комусь ще про деталі іграшки Ху Цаня. Він хотів, щоб він був так само впевнений, як Хоук, що зможе розслабитися на Плаза з Олексі протягом наступного тижня.


Він забрав Алексі зі стійки реєстрації, і вони пліч-о-пліч вийшли з будівлі, але Нік не наважився взяти її за руку. Вона здавалася йому щасливою та схвильованою, і він вирішив, що краще спочатку пообідати з нею. Вони пішли на Форум. Після обіду вони взяли таксі, яке відвезло їх через Центральний парк до готелю «Плаза».


Номер, який забронював Хоук, був більш ніж просторим, і Олекса була дуже вражена.


"Це твоє на тиждень", - сказав Нік. - Можна сказати, щось на зразок подарунка. Але не думайте прямо зараз, що ви можете прожити решту свого життя в Америці отак».


Олекса підійшла до нього з блискучими очима. «Я теж це знаю, – сказала вона. «О, Нік, я така щаслива. Якби не ти, мене б зараз не було в живих. Що я можу зробити, щоб подякувати вам? '


Він був трохи вражений прямотою її питання, але вирішив ризикнути. "Я хочу зайнятися з тобою любов'ю", - сказав він. "Я хочу, щоб ти дозволив мені взяти тебе".


Вона відвернулася від нього, і Нік побачив під її блузкою, як її соковиті груди люто піднімалася і опускалася. Він помітив, що вона неспокійно рухалася руками.


"Мені страшно, Нік", - сказала вона, широко розплющивши очі. 'Боюсь.'


Він підійшов до неї і хотів доторкнутися до неї. Вона здригнулася і відійшла від нього. Він знав, що робити. Це був єдиний вихід. Він все ще був збудженою, чуттєвою істотою, принаймні це не змінило ставлення до Ху Цзаня. Він згадав їхню першу ніч у Гонконгу, коли помітив, що найменше сексуальне збудження змушувало її збуджувати дедалі більше. Він не став би її зараз змушувати. Йому доведеться набратися терпіння і чекати, поки її власне бажання візьме гору. За потреби Нік міг бути дуже ніжним партнером. За потреби він міг адаптуватися до вимог і труднощів моменту та повністю реагувати на потреби свого партнера. За своє життя він узяв багато жінок. Деякі жадали його з першого дотику, інші чинили опір, а деякі відкрили з ним нові ігри, про які навіть не мріяли. Але сьогодні ввечері виникла особлива проблема, і він був сповнений рішучості її вирішити. Чи не заради нього самого, а особливо заради інтересів Олекси.


Нік перетнув кімнату, вимкнувши все світло, крім маленької настільної лампи, яка давала кімнаті м'яке світло. Велике вікно пропускало місячне світло та неминучі вогні великого міста. Нік знав, що Алексі достатньо світла, щоб побачити його, але в той же час тьмяне світло створювало хвилюючу, але заспокійливу атмосферу.


Олекса сіла на диван і подивилась у вікно. Нік встав перед нею і почав болісно повільно знімати одяг. Коли він зняв сорочку і його потужні широкі груди блищали в місячному світлі, він підійшов до неї ближче. Він виструнчився перед нею і побачив, як вона кидає боязкі погляди на його оголений торс. Він поклав їй руку на шию і повернув до себе голову. Вона важко дихала, її груди щільно притискалися до тонкої тканини блузки. Але вона не здригнулася, і тепер її погляд був прямий і відкритий.


Він повільно зняв штани і приклав її руку до своїх грудей. Потім він притис її голову до свого пресу. Він відчув, як її рука на його грудях повільно рухається до спини, дозволяючи притягнути його ближче. Потім він почав повільно та ніжно роздягати її, притискаючи її голову до свого живота. Вона лягла і розсунула ноги, щоб він міг легко зняти з неї спідницю. Потім він зняв з неї бюстгальтер і міцно і підбадьорливо стиснув одну з її прекрасних грудей. На мить Нік відчув конвульсію по її тілу, але він просунув руку під м'які груди і провів кінчиками пальців по соску. Її очі були наполовину заплющені, але Нік побачив, що вона дивиться на нього з напіввідкритим ротом. Потім він підвівся і зняв труси, так що він стояв перед нею оголеним. Він усміхнувся, коли побачив, що вона простягла йому руку. Її рука тремтіла, але її пристрасть перемогла її опір. Потім раптово вона дозволила собі атакувати його, міцно обхопивши його і загубившись грудьми об його тіло, коли вона впала навколішки.


«О, Нік, Нік, – вигукнула вона. «Я думаю, що це «так», так… але спочатку дозволь мені трохи доторкнутися до тебе». Нік міцно тримав її, поки вона досліджувала його тіло руками, ротом та язиком. Наче вона знайшла щось, що давно втратила, і тепер згадувала це потроху.


Нік нахилився, заклав руки між її стегон і поніс до канапи. Тепер вона більше не чинила опір, і в її очах не було й сліду страху. Зі зростанням сили вона поринула в заняття любов'ю і випустила крики збудження. Нік, як і раніше, ставився до неї з ніжністю, і він мав почуття добра і щастя, яке він рідко відчував раніше.


Коли Алексі підійшла і обійняла його своїм м'яким, теплим тілом, він ніжно погладив світле волосся, відчуваючи полегшення та задоволення.


"Я в порядку, Нік", - тихо сказала вона йому на вухо, сміючись і схлипуючи одночасно. "Я все ще повністю здорова".


"Ти більше, ніж гаразд, дорога", - засміявся він. 'Ти чудова.' Він подумав про Ганну. Вони обидва думали про Ганну, і він знав, що з нею все гаразд як раніше було. Вона рано чи пізно дізнається.


"О, Нікі", - сказав Алексі, притискаючись до його грудей. «Ya lublu vas, Нік Картер. Я тебе люблю.'


Нік засміявся. Тож тиждень на Плаза все одно буде добрим.


* * *


Про книгу:


Ху Цань – провідний вчений Китаю в галузі ядерної енергії. Він зайняв таку позицію у Китаї, що його практично ніхто не стримує. можна продовжувати.


Це не так уже й погано, Нік. Найгірше те, що Ху Цзань - не звичайний вчений, а насамперед людина, яка живить неймовірну ненависть до всього західного. Не лише до США, а й до Росії.


Тепер ми точно знаємо, що він скоро вживе заходів самостійно, Нік. Ви їдете до Китаю, отримуєте там допомогу від двох російських агентів, і вам потрібно прибрати цю людину. Я думаю, це буде твоя найважча робота, Ніке…


Шкловський Лев

Перебіжчик


Нік Картер


Перебіжчик


Перша глава.


В Акапулько завжди світить сонце. У невеликому готельному номері з видом на пляж з білим піском Нік Картер, вбивця номер один у компанії AX, спостерігав, як червона куля вранішнього сонця сплескує над морем. Йому сподобалося це видовище, і він рідко пропускав його, але він пробув в Акапулько вже місяць і відчув, як усередині нього наростає тривожний занепокоєння.


Хоук наполіг на тому, щоб цього разу він узяв відпустку, і Нік спочатку був за це. Але місяць - це надто довго для пустого життя. Йому потрібне було завдання.


Кіллмайстер відвернувся від вікна, що вже темніло в сутінках, і подивився на потворний чорний телефон на тумбочці. Йому майже хотілося, щоб він задзвонив.


За його спиною пролунав шелест простирадлом. Нік завершив свій поворот обличчям до ліжка. Лаура Бест простягла йому свої довгі засмаглі руки.


«Знову, любий», - сказала вона хрипким від сну голосом.


Нік увійшов до її обіймів, його потужні груди розчавили її ідеально сформовані оголені груди. Він провів губами її губами, відчуваючи присмак сну в її диханні. Лаура нетерпляче ворушила губами. Пальцями ніг вона простягла простирадло між ними. Цей рух схвилював їх обох. Лаура Бест вміла кохатися. Її ноги, як і її груди - дійсно, як і всі вони - були ідеально сформовані. У її обличчі була дитяча краса, що поєднує у собі невинність і мудрість, котрий іноді відкрите бажання. Нік Картер ніколи не знав досконалішої жінки. Вона була для всіх чоловіків. Вона мала красу. Вона була багата завдяки нафтовому багатству, залишеному батьком. У неї були мізки. Вона була однією з найкрасивіших людей з усього світу, або, як вважав за краще Нік, останків Джетсета. Заняття коханням було її спортом, хобі, покликанням. Останні три тижні вона розповідала своїм міжнародним друзям, що шалено любить Артура Поргеса, покупця та продавця державних надлишків товарів. Артур Поргес виявився справжнім прикриттям Ніка Картера.


У Ніка Картера теж було мало рівних у сфері занять коханням. Мало що задовольняло його так, як заняття коханням із гарною жінкою. Заняття коханням із Лорою Бест повністю задовольнили його. І все ще-


"Ой!" - Вигукнула Лаура. «А тепер, дорогий! В даний час!" Вона вигнулась до нього, провела нігтями по його м'язистій спині.


А коли вони разом завершили свій любовний акт, вона обм'якла і, важко дихаючи, впала від нього.


Вона розплющила свої великі карі очі, дивлячись на нього. «Боже, це було добре! Це було ще краще». Її очі ковзнули по його грудях. Ти ніколи не втомлюєшся, правда?


Нік усміхнувся. "Я втомлююсь." Він ліг поруч із нею, витяг із тумбочки одну зі своїх цигарок із золотим наконечником, закурив і простяг їй.


Лаура підвелася на лікті, щоб краще розглянути його обличчя. Вона похитала головою, дивлячись на цигарку. «Жінка, яка втомлює тебе, має бути більше жінкою, ніж я».


«Ні, – сказав Нік. Він сказав це почасти тому, що вірив у це, а почасти тому, що вважав, що вона хотіла це почути.


Вона відповіла на його посмішку. Він мав рацію.


"Це було розумно з твого боку", - сказала вона, проводячи вказівним пальцем по його носу. Ти завжди говориш правильні речі в потрібний час, чи не так?


Нік глибоко затягнувся цигаркою. Ти жінка, яка знає чоловіків, я дам тобі це. І він був чоловіком, який знав жінок.


Лаура Бест вивчала його, її великі очі мерехтіли далеким блиском. Її каштанове волосся спадало на ліве плече, майже закриваючи груди. Вказівний палець злегка ковзнув його губами, горлом; вона поклала долоню на його масивні груди. Нарешті вона сказала: Ти ж знаєш, що я люблю тебе, чи не так?


Нік не хотів, щоб розмова пішла в тому напрямку, в якому він іде. Коли він вперше зустрів Лору, вона порадила йому не чекати надто багато. Їхні стосунки будуть виключно для сміху. Вони повністю насолоджувалися один одним, а коли це померкло, вони розлучилися добрими друзями. Жодних емоційних проблем, ніякої липкої театральності. Вона пішла за ним, а він за нею. Вони кохали і веселилися. період. То була філософія прекрасних людей. І Нік більш ніж погодився. Він мав перерву між завданнями. Лаура була однією з найкрасивіших жінок, яких він колись зустрічав. Веселощі було назвою гри.


Але останнім часом вона стала примхливою. У двадцять два роки вона вже була одружена і розлучалася тричі. Вона говорила про своїх минулих чоловіків, як мисливець каже про свої трофеї. Щоб Лора любила, Лора мала володіти. І для Ніка це був єдиний недолік її досконалості.


"Чи не так?" – повторила Лаура. Її очі шукали його.


Нік розім'яти сигарету в попільничці на тумбочці. «Відчуваєте себе плавати при місячному світлі?» він запитав.


Лаура плюхнулася на ліжко поруч із ним. "Чорт! Хіба ти не можеш сказати, коли я намагаюся зробити тобі пропозицію?"


"Що запропонувати?"


«Шлюб, звісно. Я хочу, щоб ти одружився зі мною, щоб прибрати мене від усього цього».


Нік посміхнувся. «Ходімо купатися при місячному світлі».


Лаура не посміхнулася у відповідь. "Ні, поки я не отримаю відповідь".


Телефон задзвонив.


Нік з полегшенням рушив до нього. Лаура схопила його за руку, тримаючи її.


"Ти не знімеш трубку, поки я не отримаю відповідь".


Вільною рукою Нік легко послабив


її міцну хватку на руці. Він зняв слухавку, сподіваючись почути голос Хоука.


"Мистецтво, дорогий", - промовив жіночий голос з легким німецьким акцентом. "Можу я поговорити з Лорою, будь ласка?"


Нік дізнався у цьому голосі Сонні, ще один залишок Jet-Set. Він передав телефон Лаурі. "Це Сонні".


У гніві Лаура схопилася з ліжка, показала Ніку гарний язик і приклала телефон до вуха. «Чорт тебе забирай, Сонні. Ти вибрав пекельний час для дзвінка.


Нік стояв біля вікна і дивився, але не бачив білих шапок, помітних над темним морем. Він знав, що це буде остання ніч, яку він проведе з Лорою. Дзвонив Хоук чи ні, їхні стосунки скінчилися. Нік був трохи злий на себе за те, що дозволив цьому зайти так далеко, як це сталося.


Лаура повісила слухавку. "Вранці ми пливемо на човні на Пуерта Валларта". Вона сказала це легко, звісно. Вона будувала плани. "Думаю, мені слід почати збирати речі". Вона натягла трусики, підняла бюстгальтер. На її обличчі був зосереджений вираз, наче вона багато думала.


Нік підійшов до своїх сигарет, закурив ще одну. На цей раз він їй не запропонував.


"Добре?" - Запитала Лаура. Вона застібала бюстгальтер.


"Добре що?"


"Коли ми одружимося?"


Нік мало не подавився сигаретним димом, що він вдихнув.


"Пуерта Валларта було б гарним місцем", - продовжила вона. Вона все ще робила плани.


Телефон знову задзвонив.


Нік підняв його. "Так?"


Він одразу впізнав голос Хоука. "Г-н. Поргес?"


"Так."


Це Томпсон. Наскільки я розумію, у вас є продаж сорок тонн чавуну.


"Це правильно."


«Якщо ціна буде підходящою, я можу бути зацікавленою у купівлі десяти тонн цього продукту. Ви знаєте де мій офіс? "


«Так», - відповів Нік із широкою усмішкою. Хоук хотів його о десятій годині. Але сьогодні о десятій чи завтра вранці? "Невже завтра вранці буде достатньо?" він запитав.


«Добре», - завагався Хоук. "У мене завтра кілька зустрічей".


Ніку більше не треба було казати. Хоч би що вождь приготував для нього, це було терміново. Кілмайстер крадькома глянув на Лору. Її прекрасне обличчя було напружене. Вона з тривогою спостерігала за ним.


"Я полечу звідси наступним літаком", - сказав він.


"Це буде здорово."


Вони повісили люльку разом.


Нік повернувся до Лори. Якби вона була Джорджет, або Суї Чинг, або будь-якою іншою дівчиною Ніка, вона надула б губи і зчинила б невеликий галас. Але вони розлучилися друзями та пообіцяли один одному, що наступного разу триватиме довше. Але з Лорою так не вийшло. Він ніколи не знав нікого, схожого на неї. З нею мало бути все чи нічого. Вона була багата і розпещена і звикла чинити по-своєму.


Лаура виглядала гарною, стоячи в бюстгальтері та трусиках, поклавши руку на стегна.


"Так?" - сказала вона, піднявши брови. На її обличчі було вираз маленької дитини, що дивилася на те, що вона хотіла відібрати у неї.


Нік хотів зробити це якомога безболіснішим і коротким. «Якщо ви збираєтеся на Пуерта Валларта, то краще почати збирати речі. До побачення, Лора.


Її руки впали з обох боків. Її нижня губа почала трохи тремтіти. "Тоді все скінчено?"


"Так."


"Повністю?"


"Цілком вірно", - Нік знав, що вона ніколи не зможе стати ще однією з його дівчаток. Розрив із нею мав бути остаточним. Він загасив сигарету, яку викурив, і почав чекати. Якщо вона збиралася вибухнути, він був готовий до цього.


Лаура знизала плечима, слабо посміхнулася йому і почала розстібати бюстгальтер. "Тоді давайте зробимо цей останній раз найкращим", - сказала вона.


Вони кохали, спочатку ніжно, потім люто, кожен забираючи в іншого все, що можна було дати. Це був останній раз разом; вони обидва знали це. А Лора весь час плакала, сльози текли по скронях, змочуючи подушку під нею. Але вона мала рацію. Це було найкраще.


У десять хвилин одинадцятої Нік Картер увійшов до невеликого офісу в будівлі Amalgamated Press and Wire Services на Дюпон-Серкл. У Вашингтоні йшов сніг і плечі його пальта були вологими. В офісі пахло затхлим сигарним димом, але короткий чорний недопалок, що застряг між зубами Хоука, так і не спалахнув.


Хоук сидів за тьмяно освітленим столом, його крижані очі уважно вивчали Ніка. Він дивився, як Нік повісив пальто і сів навпроти нього.


Нік уже помістив Лору Бест разом зі своєю обкладинкою Артура Поргеса до банку пам'яті свого розуму. Він міг згадати цей спогад, коли хотів, але швидше за все він просто зупинявся там. Тепер він був Нік Картер, N3, Killmaster для AX. П'єр, його крихітна газова бомба, висіла на своєму улюбленому місці між його ногами, як третє яєчко. Тонкий стилет Х'юго був міцно закріплений на руці, готовий поміститися в його руку, якщо йому це знадобиться. А Вільгельміна, його 9-міліметровий «Люгер», затишно влаштувалася під його лівою пахвою. Його мозок був налаштований на Хоука, його м'язисте тіло чекало на дії. Він був озброєний та готовий до роботи.


Хоук закрив папку і відкинувся на спинку стільця. Він витяг потворну чорну недопалок з рота, з огидою вивчив його і кинув у відро для сміття поруч зі своїм столом. Майже одразу він затис у зубах ще одну сигару, і його шкірясте обличчя затуманило димом.


"Нік, у мене для тебе є важке завдання", - раптово сказав він.


Нік навіть не намагався приховати посмішку. Обидва знали, що у N3 завжди найкрутіші завдання.


Хоук продовжив. "Слово" меланоми "що-небудь для вас означає?"


Нік пригадав, що колись читав це слово. "Якесь відношення до пігменту шкіри, чи не так?"


На добродушному обличчі Хоука з'явилася задоволена посмішка. «Досить близько, – сказав він. Він відкрив теку перед собою. «Не дозволяйте цим десятидоларовим словам збити вас з пантелику». Він почав читати. «1966 року за допомогою електронного мікроскопа професор Джон Лу відкрив метод виділення та характеристики таких шкірних захворювань, як меланома, клітинний синій невус, альбінізм та інші. Хоча це відкриття було важливим саме по собі, справжня цінність цього відкриття полягала в тому, що, знаючи та ізолювавши ці хвороби, стало легше діагностувати більш серйозні захворювання». Хоук глянув на Ніка з папки. «Це було 1966 року».


Нік нахилився вперед, чекаючи. Він знав, що вождь щось думає. Він також знав, що все, що сказав Хоук, було важливим. Сигарний дим висів у маленькому офісі, як синій туман.


«До вчорашнього дня, – сказав Хок, – професор Лу працював дерматологом у програмі НАСА «Венера». Працюючи з ультрафіолетом та іншими формами випромінювання, він удосконалював сполуку, більш досконалу, ніж бензофенони, у захисті від шкідливих променів шкіри. Якщо він досягне успіху, у нього буде склад, що захищатиме шкіру від сонячних променів, пухирів, тепла та радіації». Хоук закрив папку. "Мені не потрібно розповідати вам цінність такого з'єднання".


Мозок Ніка засвоїв інформацію. Ні, йому не треба було казати. Його цінність для НАСА була очевидною. У крихітних кабінах космічних апаратів космонавти іноді зазнавали впливу шкідливих променів. З новим складом промені можна було знешкодити. З медичної точки зору його застосування може поширюватися на пухирі та опіки. Можливості здавалися безмежними.


Але Хок сказав до вчорашнього дня. "Що сталося вчора?" - спитав Кіллмайстер.


Хоук підвівся, підійшов до похмурого вікна. В умовах легкого снігопаду та темряви не було чого бачити, крім відображення його власного жилистого тіла, одягненого у вільний, м'ятий костюм. Він глибоко затягнувся сигарою і випустив дим на відбиток. "Вчора професор Джон Лу прилетів до Гонконгу". Шеф повернувся до Ніка. "Вчора професор Джон Лу оголосив, що переходить на бік Чи Корнс!"


Нік закурив одну зі своїх цигарок із золотим наконечником. Він розумів серйозність такого відступництва. Якби поєднання було вдосконалено в Китаї, його найбільш очевидною цінністю був би захист шкіри від ядерної радіації. Китай уже мав водневу бомбу. Такий захист для них може бути зеленим світлом для використання їх бомб. Хтось знає, чому професор вирішив піти? - Запитав Нік.


Хоук знизав плечима. «Ніхто – ні НАСА, ні ФБР, ні ЦРУ – ніхто не може вигадати причину. Позавчора він іде на роботу, і день іде нормально. Вчора він оголосив у Гонконгу, що збирається дезертирувати. Ми знаємо де він, але він нікого не хоче бачити».


"Як щодо його минулого?" - Запитав Нік. «Є щось комуністичне?»


Сигара згасла. Хоук жував її, поки казав. "Нічого. Він американець китайського походження, народився в китайському кварталі Сан-Франциско. Здобув ступінь у Берклі, одружився з дівчиною, яку зустрів там, перейшов на роботу в НАСА в 1967 році. У нього є дванадцятирічний син. Як і більшість учених, він не має жодних політичних інтересів, він відданий двом речам: своїй роботі та своїй сім'ї, його син грає в Молодшій лізі, у відпустці він бере свою сім'ю на глибоководну рибалку в затоці на їхньому вісімнадцятифутовому човні з підвісним мотором.» Вождь відкинувся на спинку стільця. «Ні, у минулому немає нічого».


Кіллмайстер загасив недопалок цигарки. У крихітному офісі висів густий дим. Радіатор створював вологий жар, і Нік відчув, що трохи потіє. "Причина має бути або в роботі, або в сім'ї", - сказав він.


Хоук кивнув головою. "Я так розумію. Проте ми маємо невелику проблему. ЦРУ повідомило нам, що не має наміру дозволяти йому працювати над цим комплексом у Китаї. Якщо Чи Корни його отримають, ЦРУ надішле агента, щоб убити його».


Нік придумав щось подібне. Це було рідкістю. AX навіть інколи це робив. Коли все не вдалося повернути перебіжчика і якщо він був досить важливим, останнім кроком було його вбивство. Якщо агент не повернувся – дуже погано. Агенти були необов'язковими.


«Справа в тому, - сказав Хоук, - що НАСА хоче її повернути. Він блискучий учений і досить молодий, тож те, над чим він працює зараз, буде лише початком». Він без гумору посміхнувся до Ніка. Це твоє завдання, N3. Використовуйте щось, крім викрадення, але поверніть його! »


"Так сер."


Хоук витяг цигарковий недопалок з рота. Він приєднався до іншого у відрі для сміття. «З професором Лу у НАСА працював колега-дерматолог. Вони були добрими робітниками друзями, але з міркувань безпеки ніколи не збиралися разом. Його звуть Кріс Вілсон. Це буде ваше прикриття. Це може відчинити двері для тебе в Гонконгу. "


"А як щодо сім'ї професора?" - Запитав Нік.


«Наскільки нам відомо, його дружина все ще перебуває в Орландо. Ми дамо вам її адресу. Однак вона вже пройшла співбесіду та не змогла дати нам нічого корисного.


"Не зашкодить спробувати".


У крижаному погляді Хоука було схвалення. N3 мало що приймав на інших словах. Нічого не вичерпано, поки він особисто не спробував. Це була лише одна причина, через яку Нік Картер був агентом номер один AXE. «Наші відділи у вашому повному розпорядженні, – сказав Хоук. «Отримайте все, що вам потрібне. Удачі, Нік».


Нік уже стояв. "Я зроблю все, що в моїх силах, сер". Він знав, що вождь ніколи не очікував більшого чи меншого, ніж він міг.


У відділі спецефектів та монтажу AXE Нік отримав два маскування, які, як він думав, йому знадобляться. Одним із них був Кріс Вілсон, який стосувався всього лише одягу, подекуди набивання та деяких змін у манерах. Інший, який буде використаний пізніше, був трохи складнішим. У нього було все необхідне – одяг та косметика – у секретному відсіку його багажу.


У Documents він запам'ятав двогодинну записану на магнітофон лекцію про роботу Кріса Вілсона в НАСА, а також все, що особистий AX знав про цю людину. Він отримав необхідний паспорт та документи.


До полудня трохи пухкий, строкатий новий Кріс Вілсон сів на борт Боїнга 707, рейс 27, в Орландо, Флорида.


РОЗДІЛ ДРУГИЙ


Коли літак кружляв над Вашингтоном перед поворотом на південь, Нік помітив, що сніг трохи ліг. Клапки блакитного неба виглядали з-за хмар, і коли літак набирав висоту, його вікно висвітлилося сонячним світлом. Він влаштувався на своєму місці, і коли лампочка «Не палити» згасла, він закурив одну зі своїх цигарок.


Деякі речі здавалися дивними у дезертирстві професора Лу. По-перше, чому професор не взяв із собою сім'ю? Якщо Чи Корни пропонували йому найкраще життя, здавалося логічним, що він хотів би, щоб його дружина та син поділилися нею з ним. Якщо, звісно, дружина стала причиною його втечі.


Ще одна загадкова річ полягала в тому, звідки Чи Корни дізналися, що професор працював над цим поєднанням шкіри. НАСА мала сувору систему безпеки. Усіх, хто на них працював, ретельно перевіряли. Тим не менш, Чи Корни знали про з'єднання і переконали професора Лу удосконалити його для них. Як? Що вони могли запропонувати йому, чого не змогли порівняти американці?


Нік мав намір знайти відповіді. Він також мав намір повернути професора. Якщо ЦРУ відправить свого агента вбити цю людину, це означатиме, що Нік зазнав невдачі - а Нік не мав наміру програти.


Нік раніше мав справу з перебіжчиками. Він виявив, що вони дезертували через жадібність, або тікали від чогось, або вони бігли до чогось. У випадку професора Лу могло бути кілька причин. Номер один, звісно, гроші. Можливо, Чи Корни пообіцяли йому одноразову угоду за комплекс. Звичайно, НАСА не було найбільш високооплачуваною організацією. І кожен завжди може використати зайву подряпину.


Потім були сімейні негаразди. Нік припустив, що кожен одружений чоловік у той чи інший час мав проблеми зі шлюбом. Може, його дружина спала з коханцем. Може, у Чи Корнів був для нього хтось кращий. Можливо, йому просто не подобався його шлюб, і це виглядало як найпростіший вихід. Для нього були важливими дві речі - його сім'я та його робота. Якщо він відчував, що його сім'я розпадається, це могло бути достатньо, щоб відправити його. Якщо ні, то це його робота. Як учений, він, мабуть, вимагав певної свободи у своїй роботі. Можливо, Chi Corns пропонували необмежену свободу, необмежені можливості. Це було б стимулом для будь-якого вченого.


Чим більше Кіллмайстер думав про це, тим більше відкривалося можливостей. Відносини чоловіка зі своїм сином; прострочені рахунки та погрози повернення у володіння; відраза до американської політичної політики. Все можливо, можливо і можливо.


Звичайно, Чи Корни могли насправді змусити професора бігти, чимось загрожуючи йому. «До біса все це, - подумав Нік. Як завжди, він грав на слух, використовуючи свої таланти, зброю та розум.


Нік Картер дивився на повільно рухомий краєвид далеко під вікном. Він не спав сорок вісім годин. Використовуючи йогу, Нік зосередився повному розслабленні свого тіла. Його розум залишався налаштованим на його оточення, але він змусив своє тіло розслабитись. Кожен м'яз, кожне волокно, кожна клітина повністю розслаблені. Для всіх, хто дивився, він виглядав як людина в глибокому сні, але його очі були розплющені, а його мозок був у свідомості.


Але його розслаблення не судилося відбутися. Стюардеса перервала його.


"З вами все гаразд, містере Вілсоне?" — спитала вона.


«Так, добре, – сказав Нік. М'язи його тіла знову напружилися.


«Я думала, ти зомлів. Принести вам щось?


"Ні дякую."


Це було гарне створення з мигдалеподібними очима, високими вилицями та пишними повними губами. Ліберальна політика авіакомпанії щодо уніформи дозволяла її блузці щільно облягати її великі виступаючі груди. Вона носила пояс, бо його вимагали усі авіакомпанії. Але Нік сумнівався, що


вона носила таку, крім як під час роботи. Звичайно, їй це не було потрібно.


Стюардеса зніяковіла під його поглядом. Его Ніка було достатньо, щоб знати, що навіть з товстими окулярами і товстою серединою він все одно впливає на жінок.


"Скоро ми будемо в Орландо", - сказала вона, і її щоки почервоніли.


Коли вона рухалася перед ним проходом, коротка спідниця відкривала довгі, красиво звужені ноги, а Нік благословляв короткі спідниці. На мить він подумав про те, щоб запросити її на вечерю. Але він знав, що часу не буде. Коли він закінчив інтерв'ю з місіс Лу, йому треба було сісти на літак до Гонконгу.


У маленькому аеропорту Орландо Нік сховав свій багаж у шафці та дав водієві таксі домашню адресу професора. Йому стало трохи ніяково, коли він влаштувався на задньому сидінні таксі. Повітря було душним і жарким, і хоча Нік скинув пальто, він все ще був у важкому костюмі. І все це набивання навколо його талії теж не сильно допомогло.


Будинок був затиснутий між іншими будинками, так само, як той, що розташовувався по обидва боки кварталу. Через спеку розбризкувачі стояли майже на всіх. Газони виглядали доглянутими та густо-зеленими. Вода зі стічної канави текла з обох боків вулиці, а бетонні тротуари, зазвичай білі, потемніли від вологи з розбризкувачів. Від ганку до тротуару тягнувся короткий тротуар. Тільки-но Нік заплатив таксисту, він відчув, що за ним спостерігають. Все почалося з того, що тонке волосся стало на шиї. Легкий, колючий озноб пройшов його тілом, а потім швидко пішов. Нік повернувся до будинку якраз вчасно, щоб побачити, як завіса знову стала на місце. Кіллмайстер знав, що на нього чекали.


Нік не особливо цікавився цією співбесідою, особливо з домогосподарками. Як зазначив Хоук, вона вже пройшла співбесіду і не могла запропонувати нічого корисного.


Коли Нік підійшов до дверей, він витріщився на обличчя, оголивши найширшу хлоп'ячу усмішку. Одного разу він натиснув кнопку дзвінка. Двері негайно відчинилися, і він виявився віч-на-віч з місіс Джон Лу.


"Пані. Лу?" - запитав Кіллмайстер. Коли він отримав короткий кивок, він сказав: "Мене звати Кріс Вілсон. Я працював з твоїм чоловіком. Цікаво, чи можу я трохи поговорити з тобою".


"Що?" Її лоб насупився.


Посмішка Ніка застигла на його обличчі. “Так. Ми з Джоном були добрими друзями. Я не можу зрозуміти, чому він так вчинив».


«Я вже розмовляла з кимось із НАСА». Вона не зробила жодного руху, щоб відчинити двері ширше або запросити його увійти.


"Так", - сказав Нік. "Я впевнений, що так". Він міг зрозуміти її ворожість. Відхід чоловіка був для неї досить важким випробуванням, оскільки до неї не чіплялися ЦРУ, ФБР, НАСА, а тепер і він сам. Кіллмайстер почував себе ослом, яким прикидається. "Якби я міг просто поговорити з тобою..." Він дозволив словам замовкнути.


Місіс Лу глибоко зітхнула. "Відмінно. Увійдіть." Вона відчинила двері, трохи відступивши.


Опинившись усередині, Нік ніяково зупинився в холі. У будинку було трохи прохолодніше. Він уперше по-справжньому глянув на місіс Лу.


Вона була невисокого зросту, нижче п'яти футів. Нік припустив, що її вік – від до тридцяти. Її волосся кольору воронова крила густими завитками лежало на маківці, намагаючись створити ілюзію зростання, але не зовсім виносячи її. Вигини її тіла плавно переходили в округлість, не особливо товсту, але важку, ніж зазвичай. Вона мала вагу приблизно на двадцять п'ять фунтів. Її східні очі були її найвидатнішою рисою, і вона знала про це. Вони були ретельно створені з використанням потрібної кількості лайнера та тіней. Місіс Лу не використовувала ні помади, ні іншого макіяжу. Її вуха були проколоті, але з них не звисали сережки.


«Будь ласка, пройдіть у вітальню, – сказала вона.


Вітальня була обставлена сучасними меблями і, як і фойє, була вистелена товстим килимом. Східний візерунок кружляв по килиму, але Нік помітив, що візерунок килима був єдиним східним візерунком у кімнаті.


Місіс Лу вказала Кіллмайстерові на тендітний на вигляд диван і сіла навпроти нього. "Думаю, я розповів іншим все, що знаю".


"Я впевнений, що ти це зробила", - сказав Нік, вперше перериваючи усмішку. «Але це для моєї совісті. Ми з Джоном працювали у тісній співпраці. Мені не хотілося б думати, що він зробив це через те, що я сказав чи зробив».


«Я так не думаю, – сказала місіс Лу.


Як і більшість домогосподарок, місіс Лу була у штанах. Зверху на ній була чоловіча сорочка, надто велика для неї. Ніку подобалися жіночі мішкуваті сорочки, особливо ті, що застібалися спереду. Він не любив жіночі штани. Вони належали сукням чи спідницям.


Тепер серйозно, коли усмішка повністю зникла, він сказав: "Ви можете придумати якусь причину, через яку Джон захотів піти?"


"Ні", - сказала вона. Але якщо це заспокоїть вас, я сумніваюся, що це має до вас якесь відношення.


"Тоді це має бути щось тут, вдома".


"Я справді не міг сказати". Місіс Лу занервувала. Вона сиділа, підібгавши під себе ноги, і продовжувала крутити обручку навколо пальця.


Окуляри, які носив Нік, здавались йому важкими на переніссі. Але вони нагадали йому, ким він прикидався.


У такій ситуації було б надто легко почати ставити запитання, як Нік Картер. Він схрестив ноги і потер підборіддя. «Я не можу позбавитися відчуття, що якимось чином я став причиною всього цього. Джонові подобалася його робота. Він був відданий тобі та хлопчику. Які в нього могли бути причини для цього, місіс Лу, нетерпляче сказала: «Які б не були його причини, я впевнений, що вони були особистими».


"Звичайно", - Нік знав, що вона намагається завершити цю розмову. Але він був ще зовсім готовий. «Що трапилося тут, вдома за останні кілька днів?»


"Що ви маєте на увазі?" Її очі звузилися, і вона уважно вивчила його. Вона була насторожі.


"Проблеми у шлюбі", - прямо сказав Нік.


Її губи стиснулися. “Пане Уілсоне, я не думаю, що це ваша справа. Незалежно від причини, через яку мій чоловік хоче піти, її можна знайти в НАСА, а не тут».


Вона злилася. З Ніком все було гаразд. Сердиті люди іноді говорили те, чого б зазвичай не говорили. «Ви знаєте, над чим він працював у НАСА?»


“Звичайно, ні. Він ніколи не говорив про свою роботу».


Якщо вона нічого не знала про його роботу, то чому вона звинувачувала НАСА у його бажанні піти? Чи було це тому, що вона вважала, що їхній шлюб настільки гарний, що це має бути його робота? Нік вирішив продовжити іншу лінію. "Якщо Джон втече, ви з хлопчиком приєднаєтеся до нього?"


Місіс Лу випростала ноги і нерухомо сіла у крісло. Долоні її рук спітніли. Вона поперемінно потирала руки і крутила обручку. Вона стримала гнів, але все ще нервувала. "Ні", - спокійно відповіла вона. "Я американка. Моє місце тут».


"Що ти тоді робитимеш?"


«Розведися з ним. Спробуй знайти інше життя для мене та хлопчика».


"Я бачу." Хоук мав рацію. Нік тут нічого не навчився. З якоїсь причини місіс Лу була насторожена.


«Що ж, я більше не забиратиму в тебе час». Він підвівся, вдячний за наданий шанс. "Можу я використати ваш телефон, щоб викликати таксі?"


"Звісно." Місіс Лу, здавалося, трохи розслабилася. Нік майже бачив, як напруга сходить з її обличчя.


Коли Кіллмайстер зібрався взяти телефон, він почув, як десь у задній частині будинку грюкнули двері. За кілька секунд у вітальню влетів хлопчик.


"Мамо, я ..." Хлопчик побачив Ніка і завмер. Він кинув швидкий погляд на свою матір.


"Майк", - сказала місіс Лу, знову нервуючи. «Це містер Вілсон. Він працював із вашим батьком. Він тут, щоб ставити запитання про свого батька. Ти зрозумів, Майку? Він тут, щоб ставити запитання про свого батька. Вона наголосила на цих останніх словах.


«Я розумію, – сказав Майк. Він глянув на Ніка, його очі були такими ж настороженими, як і в його матері.


Нік дружелюбно посміхнувся до хлопчика. "Привіт Майк".


"Доброго дня." Крихітні краплинки поту виступили на його чолі. З його пояса звисала бейсбольна рукавичка. Подібність до його матері була очевидною.


«Трохи потренуватися?» - Запитав Нік, вказуючи на рукавичку.


"Так сер."


Нік ризикнув. Він зробив два кроки і став між хлопчиком і його матір'ю. «Скажи мені, Майку, – сказав він. "Ви знаєте, чому пішов ваш батько?"


Хлопчик заплющив очі. "Мій батько пішов через свою роботу". Це звучало добре відрепетованим.


"Ви ладнали зі своїм батьком?"


"Так сер."


Місіс Лу підвелася. "Я думаю, тобі краще піти", - сказала вона Ніку.


Кілмайстер кивнув. Він зняв слухавку, викликав таксі. Коли він повісив люльку, він повернувся до пари. Щось тут було не так. Вони знали більше, ніж розповідали. Нік припустив, що це одне із двох. Або вони збиралися приєднатися до професора, або були причиною його втечі. Одне було ясно: він нічого від них не навчиться. Вони не вірили йому та не довіряли йому. Все, що вони розповідали йому, це свої заздалегідь відрепетовані промови.


Нік вирішив залишити їх у легкому шоці. "Пані. Лу, я лечу в Гонконг поговорити з Джоном. Є повідомлення? »


Вона моргнула, і на мить вираз її обличчя змінився. Але минула мить, і насторожений погляд повернувся. «Жодних повідомлень», - сказала вона.


Таксі зупинилося надвір і просигнало. Нік попрямував до дверей. "Не треба вказувати мені вихід". Він відчував, як вони дивляться на нього, доки він не зачинив за собою двері. Зовні, знову на спеці, він швидше відчув, ніж побачив, як фіранка відсувається від вікна. Вони спостерігали за ним, поки таксі від'їжджало від узбіччя.


У душній спеці Нік знову котився до аеропорту і зняв свої товсті окуляри в роговій оправі. Він не звик до окулярів. Желатинова підкладка навколо його талії, що формою нагадує частину його шкіри, була навколо нього як пластиковий пакет. Повітря не потрапляло на його шкіру, і він виявив, що сильно потіє. Спека у Флориді не була схожа на спеку в Мексиці.


Думки Ніка були заповнені без відповідей. Ці двоє були дивною парою. За час візиту місіс Лу не сказала, що хоче повернути свого чоловіка. І вона не мала повідомлення для нього. Це означало, що вона, мабуть, приєднається до нього пізніше. Але це також звучало неправильно. Їхнє ставлення припускало, що, на їхню думку, він уже пішов, і назавжди.


Ні, тут було ще щось, щось, що він не міг зрозуміти.


У ТРЕТІЙ РОЗДІЛІ


Кіллмайстру довелося двічі пересісти на літак, один раз у Майамі, а потім у Лос-Анджелесі, перш ніж він встиг прямим рейсом до Гонконгу. Перебравшись через Тихий океан, він спробував розслабитись, трохи поспати. Але знову цього не сталося; він відчув, як тонке волосся на потилиці знову стало дибки. Його, як і раніше, пробіг холодок. За ним спостерігали.


Нік підвівся і повільно пішов по проходу до туалетів, уважно вивчаючи обличчя з обох боків від нього. Літак був більш ніж наполовину наповнений східними людьми. Деякі спали, інші дивилися у свої темні вікна, треті ліниво поглядали на нього, коли він проходив. Ніхто не повернувся, щоб глянути на нього після того, як він пройшов, і ніхто не мав погляду спостерігача. Опинившись у туалеті, Нік хлюпнув обличчя холодною водою. У дзеркало він подивився на відбиток свого гарного обличчя, сильно засмаглого від мексиканського сонця. Чи це було його уявою? Він знав краще. Хтось у літаку спостерігав за ним. Чи був спостерігач із ним у Орландо? Майамі? Лос Анджелес? Де Нік його підібрав? Він не збирався знайти відповіді, дивлячись на своє обличчя у дзеркало.


Нік повернувся на своє місце, дивлячись на потилиці. Здавалося, ніхто не сумував за ним.


Стюардеса підійшла до нього якраз у той момент, коли він закурив одну зі своїх цигарок із золотим наконечником.


"Все гаразд, містере Вілсоне?" — спитала вона.


"Краще і бути не може", - відповів Нік, широко посміхаючись.


Вона була англійкою, з маленькими грудьми та довгими ногами. Від її світлої шкіри пахло здоров'ям. У неї були яскраві очі та рум'яні щоки, і все, що вона відчувала, думала і чого хотіла, відбивалося на її обличчі. І не було жодних сумнівів у тому, що було написано на її обличчі просто зараз.


"Є щось, що я можу вам запропонувати?" — спитала вона.


Це було навідне запитання, що означало будь-що, просто запитай: каву, чай чи мене. Нік серйозно задумався. Переповнений літак, понад сорок восьми годин без сну, надто багато було проти. Йому потрібний відпочинок, а не романтика. Проте він не хотів повністю зачиняти двері.


"Можливо, пізніше", - сказав він нарешті.


"Звісно." В її очах промайнуло розчарування, але вона тепло посміхнулася йому і рушила далі.


Нік відкинувся на спинку стільця. Дивно, але він звик до пояса желатину на талії. Однак окуляри все ще турбували його, і він зняв їх, щоби протерти лінзи.


Він відчував легкий жаль з приводу стюардеси. Він навіть не мав її імені. Якщо "пізніше" станеться, як він її знайде? Він дізнається про її ім'я і де вона буде протягом наступного місяця, перш ніж вийде з літака.


Холод знову вдарив його. "Чорт забирай, - подумав він, - має бути спосіб дізнатися, хто за ним спостерігає". Він знав, що якщо справді хоче, існують способи дізнатися. Він сумнівався, що ця людина спробує щось у літаку. Можливо, вони чекали, що він приведе їх до професора. Що ж, коли вони дісталися Гонконгу, він приготував для всіх кілька сюрпризів. Прямо зараз йому потрібний відпочинок.


Кіллмайстер хотів би пояснити своє дивне почуття до місіс Лу та хлопчика. Якщо вони сказали йому правду, професор Лу мав проблеми. Це означало, що він насправді дезертував виключно через свою роботу. І це чомусь просто неправильно, особливо з огляду на минулу роботу професора в галузі дерматології. Його відкриття, його справжні експерименти не вказували на те, що людина незадоволена своєю роботою. І менш ніж серцевий прийом, отриманий Ніком від місіс Лу, змусив його схилитися до шлюбу як однієї причини. Напевно, професор розповів дружині про Кріса Вілсона. І якщо Нік розкрив своє прикриття під час розмови з нею, не було причин для її ворожості до нього. Місіс Лу чомусь брехала. Він мав таке відчуття, що в будинку «щось не так».


Але зараз Ніку потрібен був відпочинок і відпочинок він збирався отримати. Якщо містер Що хоче дивитися, як він спить, нехай. Коли він доповідав тому, хто звелів йому стежити за Ніком, він був експертом у спостереженні за сплячим чоловіком.


Кілмайстер повністю розслабився. Його розум став порожнім, за винятком одного відсіку, який завжди залишався в курсі навколишнього оточення. Ця частина мозку була страховкою життя. Він ніколи не відпочивав, ніколи не вимикався. Це багато разів рятувало йому життя. Він заплющив очі і одразу заснув.


Нік Картер прокинувся миттєво за секунду до того, як рука торкнулася його плеча. Він дозволив руці торкнутися себе, перш ніж розплющив очі. Потім він поклав свою велику руку на тонку жіночу долоню. Він глянув у яскраві очі англійської стюардеси.


«Пристебніть ремінь безпеки, містере Вілсон. Ми збираємось приземлитися». Вона слабо спробувала прибрати руку, але Нік притиснув її до свого плеча.


"Не містер Вілсон", - сказав він. "Крис."


Вона перестала намагатися забрати руку. "Кріс", - повторила вона.


"А ти ..." Він дозволив вироку повиснути.


«Шерон. Шерон Рассел».


«Як довго ти пробудеш у Гонконгу, Шароне?»


В її очах знову з'явився слід розчарування. «Тільки година


, Я боюсь. Мені треба встигнути на наступний рейс».


Нік провів пальцями по її руці. «Години мало часу, так?»


"Це залежить від."


Нік хотів провести з нею більше години, набагато більше. "Те, що я задумав, займе не менше тижня", - сказав він.


"Тиждень!" Тепер їй було цікаво, це відображалось у її очах. Було ще дещо. Захоплення.


Де ти будеш наступного тижня, Шерон?


Її обличчя прояснилося. «Наступного тижня я починаю свою відпустку».


"І де це буде?"


“Іспанія. Барселона, потім Мадрид».


Нік усміхнувся. «Ви зачекайте на мене в Барселоні? Ми зможемо зіграти у Мадриді разом».


"Це було би чудово." Вона засунула йому в долоню аркуш паперу. "Ось де я зупинюся в Барселоні".


Нік насилу стримував смішок. Вона цього чекала. "Тоді до наступного тижня", - сказав він.


"До наступного тижня." Вона стиснула його руку і перейшла до інших пасажирів.


І коли вони приземлилися, і коли Нік виходив із літака, вона знову стиснула його руку, м'яко кажучи: "Оле".


З аеропорту Кіллмайстер сів на таксі просто у гавань. У таксі, поклавши чемодан на підлогу між ніг, Нік визначив зміну часового поясу та встановив годинник. Було десята тридцять п'ять вечора, вівторок.


Зовні вулиці Вікторії не змінилися від часу останнього візиту Кіллмайстра. Його водій безжально керував "мерседесом" у пробках, сильно покладаючись на звуковий сигнал. У повітрі витав крижаний холод. Вулиці і машини сяяли від зливи, що тільки що минула. Від бордюрів до будівель люди безцільно поєднувалися, покриваючи кожен квадратний дюйм тротуару. Вони сутулилися, низько схиливши голови, схрестивши руки на животі, і поволі рушили вперед. Деякі сиділи на бордюрах, перебираючи паличками їжу з дерев'яних мисок у рот. Коли вони їли, їхні очі підозріло металися з боку на бік, ніби їм було соромно їсти, коли багато інших не їли.


Нік відкинувся на сидіння та посміхнувся. То була Вікторія. На іншому кінці гавані лежав Коулун, такий самий багатолюдний та екзотичний. Це був Гонконг, загадковий, красивий та часом смертельно небезпечний. Процвітали численні чорні ринки. Якщо у вас є контакт та потрібна сума грошей, ніщо не буде безцінним. Золото, срібло, нефрит, цигарки, дівчата; все було в наявності, все було на продаж, якщо ціна була.


Ніка цікавили вулиці будь-якого міста; Вулиці Гонконгу зачаровували його. Спостерігаючи за переповненими тротуарами зі свого таксі, він помітив, що моряки швидко пробираються крізь натовп. Іноді вони рухалися групами, іноді парами, але ніколи поодинці. І Нік знав, до чого вони поспішають; дівчина пляшку, шматок хвоста. Моряки скрізь були моряками. Сьогодні ввечері на вулицях Гонконгу бурхливо діятиме. Прийшов американський флот. Нік подумав, що спостерігач усе ще з ним.


Коли таксі наближалося до гавані, Нік побачив сампани, набиті, як сардини, на пристані. Сотні їх були пов'язані разом, утворюючи мініатюрну плавучу колонію. Через холод із грубих труб, врізаних у каюти, вивергався потворний синій дим. На цих крихітних човнах люди прожили все своє життя; вони їли, спали і вмирали на них, і, здавалося, їх було ще сотня відколи Нік бачив їх востаннє. Де-не-де серед них були розкидані більші джонки. А далі стояли якорі величезні, майже жахливі кораблі американського флоту. «Який контраст, – подумав Нік. Сампани були маленькі, тісні і завжди багатолюдні. Ліхтарі надавали їм страшного вигляду, коли гігантські американські кораблі яскраво сяяли генератором вогнів, роблячи їх майже безлюдними. Вони сиділи нерухомо, як валун, у гавані.


Перед готелем Нік заплатив таксисту і, не озираючись, швидко увійшов до будівлі. Опинившись усередині, він попросив у службовця кімнату з гарним виглядом.


Він отримав один із видом на гавань. Прямо внизу хвилі голів текли зигзагами, як мурахи, що нікуди не поспішають. Нік стояв трохи осторонь вікна, спостерігаючи, як місячне світло мерехтить у воді. Коли він дав чайові і відпустив посланця, він вимкнув у кімнаті весь світ і повернувся до вікна. Солоне повітря досягло його ніздрів, змішане із запахом риби, що готується. Він почув сотні голосів із тротуару. Він уважно вивчав обличчя і, не бачачи того, чого хотів, швидко перетнув вікно, щоб стати якнаймерзкішою мішенню. Вигляд з іншого боку виявився більш показовим.


Один чоловік не рушив із натовпом. І він не прорізав це. Він стояв під ліхтарем із газетою в руках.


Бог! – подумав Нік. Але ж газета! Вночі посеред натовпу, під поганим ліхтарем – читаєте газету?


Занадто багато запитань залишилося без відповіді. Кіллмайстер знав, що може втратити цього очевидного аматора, коли і коли захоче. Але він хотів відповіді. І пан Ватсит, який пішов за ним, був першим кроком, який він зробив з моменту початку цього завдання. На очах у Ніка до того підійшов другий, міцної статури чоловік, одягнений як кулі.


т. Його ліва рука стискала обгорнутий коричневим папером пакунок. Обмінювалися словами. Перший чоловік вказав на пакунок, похитуючи головою. Були ще слова, стаючи гарячими. Другий сунув згорток першому. Він почав відмовлятись, але неохоче взяв. Він повернувся спиною до другого чоловіка і розчинився у натовпі. За готелем тепер стежив другий чоловік.


Нік подумав, що містер Ватсіт зараз переодягнеться в костюм кулі. Напевно це те, що було в комплекті. У голові Кілмастера склався план. Хороші ідеї перетравлювалися, формувалися, оброблялися, поміщалися в слот, щоб стати частиною плану. Але все одно було брутально. Будь-який план, вирваний із голови, був грубим. Нік це знав. Полірування відбуватиметься поетапно у міру виконання плану. Принаймні тепер він почне отримувати відповіді.


Нік відійшов від вікна. Він розпакував валізу, а коли він спорожнів, дістав прихований ящик. З цього ящика він дістав невеликий пакунок, що мало чим відрізняється від того, який ніс другий чоловік. Він розгорнув тканину пакунка і перемотав її вздовж. Все ще в темряві він повністю роздягнувся, зняв зброю і поклав її на ліжко. Коли він був оголений, він обережно зняв желатин, м'яку підкладку тілесного кольору зі своєї талії. Він чіплявся завзято за деяке волосся з його живота, поки він його стяг. Він працював з ним протягом півгодини і виявив, що сильно потіє від болю висмикненого волосся. Зрештою він зняв це. Він дозволив їй впасти на підлогу до його ніг і дозволив собі розкіш потерти і почухати живіт. Коли він був задоволений, він відніс Хьюго, свій стилет та набивання у ванну. Він розрізав мембрану, яка утримує желатин, і дозволив липкій масі впасти в унітаз. Щоб усе це змити, знадобилося чотири промивання. Він пішов за нею самою мембраною. Потім Нік повернувся до вікна.


Містер Вотцит повернувся до другого чоловіка. Тепер він теж виглядав як кулі. Спостерігаючи за ними, Нік відчув себе брудним від висихаючого поту. Але він усміхнувся. Вони були початком. Коли він побачив відповіді на свої запитання, він знав, що у нього будуть дві тіні.


РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ


Нік Картер засмикнув штори на вікні і ввімкнув світло в кімнаті. Пройшовши у ванну, він неквапливо прийняв душ, потім ретельно поголився. Він знав, що найважче випробування для двох чоловіків, які чекають на нього зовні, буде час. Важко було чекати, доки він щось зробить. Він знав це, бо сам бував там один чи двічі. І чим довше він змушував їх чекати, тим дбайливіше вони ставали.


Закінчивши у ванній, Нік босоніж підійшов до ліжка. Він узяв згорнуту тканину та закріпив її навколо талії. Коли він був задоволений, він повісив свою крихітну газову бомбу між ногами, потім натягнув шорти і натягнув пояс поверх прокладки. Він подивився на свій профіль у дзеркало у ванній кімнаті. Згорнута тканина виглядала не так реально, як желатин, але це було найкраще, що він міг зробити. Повернувшись до ліжка, Нік перестав одягатися, прикріпивши Х'юго до руки та Вільгельміну, Люгер, за талію своїх штанів. Настав час щось поїсти.


Кіллмайстер залишив увімкненим весь світ у своїй кімнаті. Він подумав, що один із двох чоловіків, мабуть, захоче його обшукати.


Немає сенсу ускладнювати їм завдання. До того часу, як він закінчив їсти, вони мають бути готові.


У їдальні готелю Нік перекусив. Він чекав на неприємності, а коли вони прийшли, не хотів, щоб у нього був повний шлунок. Коли остання страва була прибрана, він неквапливо викурив цигарку. З того часу, як він вийшов з кімнати, минуло сорок п'ять хвилин. Викуривши цигарку, він розплатився за чеком і знову вийшов на холодне нічне повітря.


Двох його послідовників більше не було під вуличним ліхтарем. Йому знадобилося кілька хвилин, щоб звикнути до холоду, потім він швидко рушив до гавані. Через пізню годину натовп на тротуарах дещо зменшився. Нік пробирався крізь них, не озираючись. Але до того часу, як він дістався порому, він занепокоївся. Двоє чоловіків були любителями. Чи можливо, що він їх втратив?


На майданчику чекала невелика група. Шість машин вишикувалися майже біля кромки води. Підійшовши до групи, Нік побачив вогні порома, що прямував до пристані. Він приєднався до інших, засунув руки до кишень і згорбився від холоду.


Вогні наближалися, надаючи форму величезному судну. Низький звук двигуна змінив висоту звуку. Вода навколо приземлення закипіла білим, коли гвинти перевернули. Люди навколо Ніка повільно рушили до монстра, що наближається. Нік рушив із ними. Він піднявся на борт і швидко піднявся трапом на другу палубу. Біля перил його пильні очі оглянули причал. Дві машини вже були на борту. Але він не міг бачити своїх двох тіней. Кіллмайстер закурив, не зводячи очей з палуби під ним.


Коли остання


машина була завантажена, Нік вирішив покинути пором і пошукати двох своїх послідовників. Можливо, вони загубилися. Відійшовши від поручнів до сходів, він миттю побачив дві кулі, що бігли по причалу до майданчика. Чоловік менше стрибнув на борт легко, але важчий і повільніший не стрибнув. Певно, він давно нічого не робив. Підійшовши до борту, він спіткнувся і мало не впав. Поменше чоловік допоміг йому насилу.


Нік усміхнувся. "Ласкаво просимо на борт, джентльмени", - подумав він. Тепер, якби ця давня ванна могла просто переправити його через гавань, не втопивши, він повів би їх у веселу погоню, поки вони не наважилися б зробити свій хід.


Великий паром з пихканням відлетів від пристані, злегка покотився, виходячи у відкриту воду. Нік залишився на другій палубі, поруч із поручнем. Він більше не міг бачити двох куль, але відчував, що їхні очі спостерігають за ним. Різкий вітер був вологим. Насувалася ще одна злива. Нік дивився, як інші пасажири притулилися один до одного від холоду. Він тримався спиною до вітру. Пором рипів і хитав, але не тонув.


Кіллмайстер чекав на своєму сідалі на другій палубі, доки остання машина не скотилася у бік гавані з боку Коулуна. Вийшовши з порома, він уважно вивчив обличчя оточуючих його людей. Його двох тіней серед них не було.


На сходовому майданчику Нік найняв рикшу і дав хлопчику адресу «Прекрасного бару», невеликого закладу, де він бував раніше. Він не збирався йти прямо до професора. Можливо, два його послідовники не знали, де професор, і сподівалися, що він приведе їх до нього. У цьому не було сенсу, але він мав розглянути всі можливості. Швидше за все, вони йшли за ним, щоб дізнатися, чи він знає, де знаходиться професор. Той факт, що він приїхав до Коулуну, міг розповісти їм усе, що вони хотіли знати. Якщо так, то Ніка потрібно ліквідувати швидко та без суєти. Наближалися проблеми. Нік це відчував. Він має бути готовим.


Хлопчик, що тягнув рикшу, легко мчав вулицями Коулуна, його тонкі, м'язисті ноги демонстрували силу, необхідну для роботи. Для всіх, хто спостерігав пасажира, він був типовим американським туристом. Він відкинувся на спинку сидіння і курив цигарку із золотим наконечником, його товсті окуляри дивилися спочатку на один бік вулиці, потім на другий.


На вулицях було трохи тепліше, ніж у гавані. Стародавні будівлі і крихкі на вигляд будинку блокували більшу частину вітру. Але волога все ще висіла низькими густими хмарами, чекаючи на вихід. Оскільки рух був слабким, рикша швидко зупинилася перед темними дверима, над якими блимала велика неонова вивіска. Нік заплатив хлопцеві п'ять гонконгських доларів і жестом наказав зачекати. Він увійшов до бару.


Від дверей до бару спускалися дев'ять сходинок. Цей заклад був маленький. Крім бару було чотири столи, всі заповнені. Столи оточували крихітне відкрите місце, де мила дівчина співала низьким сексуальним голосом. Кольорове колесо візка повільно оберталося перед прожектором, м'яко заливаючи дівчину синім, потім червоним, потім жовтим, зеленим. Здавалося, що це змінилося з типом пісні, яку вона співала. Найкраще вона виглядала у червоному.


В іншому було темно, якщо не брати до уваги випадкових брудних ламп. Бар був переповнений, і з першого погляду Нік зрозумів, що він єдиний не східний у ньому. Він зайняв позицію наприкінці бару, де міг бачити, як хтось входить чи виходить із дверей. У барі було троє дівчат, дві з яких уже отримали свої позначки, а третя розійшлася, сидячи спочатку на одних колінах, потім на інших, дозволяючи пестити себе. Нік збирався привернути увагу бармена, коли помітив свого міцно складеного послідовника.


Чоловік вийшов через фіранку з бісеру з невеликого столика. Він був одягнений у діловий костюм замість костюма кулі. Але поспішно переодягся. Його краватка була кривою, а частина переду сорочки звисала з штанів. Він спітнів. Він весь час витирав лоб і рот білим носовичком. Він недбало оглянув кімнату, потім його очі зупинилися на Ніку. Його в'ялі щоки розпливлися у ввічливій усмішці, і він попрямував до Кіллмайстра.


Х'юго впав до руки Ніка. Він швидко оглянув бар, шукаючи меншого чоловіка. Дівчина закінчила пісню та вклонилася під рідкісні оплески. Вона почала розмовляти з аудиторією китайською. Синє світло заливало її, коли праворуч від Ніка йшов бармен. Перед ним великий чоловік був за чотири кроки від нього. Бармен спитав китайською, що він п'є. Нік відкладав відповідь, не зводячи очей з наближається до нього людини. Комбо заграло, і дівчина заспівала іншу пісню. Вона була живіша. Колесо оберталося швидше, кольори спалахували над нею, зливаючись у яскраву пляму. Нік був готовий на все. Бармен знизав плечима і одвернувся. Меншої людини не було. Інший зробив останній крок, що поставив його віч-на-віч з Ніком. Ввічлива посмішка


залишилася на його обличчі. Він дружнім жестом простяг пухку праву руку.


"Г-н. Вілсон, я правий, - сказав він. «Дозвольте представитися. Я Чин Осса. Можу я поговорити з вами?


"Можна", - м'яко відповів Нік, швидко замінивши Хьюго і взявши простягнуту руку.


Чин Осса вказав на вишиту бісером фіранку. "Там більш конфіденційно".


- Після вас, - сказав Нік, злегка вклонившись.


Оса пройшов через фіранку до столу та двох стільців. До далекої стіни притулився худорлявий жилавий чоловік.


Він не був тим маленьким чоловічком, що йшов за Ніком. Коли він побачив Кіллмайстра, він відійшов від стіни.


Осса сказав: «Будь ласка, містере Вілсоне, дозвольте моєму другу обшукати вас».


Чоловік підійшов до Ніка і зупинився, ніби не визначився. Він простягнув руку до грудей Ніка. Нік обережно прибрав руку.


"Будь ласка, містере Вілсоне", - заскулив Осса. "Ми повинні обшукати тебе".


"Не сьогодні", - злегка посміхаючись, відповів Нік.


Чоловік знову спробував дістати груди Ніка.


Все ще посміхаючись, Нік сказав: «Скажи своєму другові, що якщо він торкнеться мене, я змушений зламати йому зап'ястя».


"О ні!" - вигукнув Осса. "Ми не бажаємо насильства". Він витер хусткою піт із обличчя. На кантонському діалекті він наказав чоловікові піти.


По кімнаті розлилися спалахи кольорового світла. У центрі столу горіла свічка у фіолетовій вазі, наповненій воском. Чоловік мовчки вийшов із кімнати, коли дівчина завела свою пісню.


Чин Осса важко сів на один із скрипучих дерев'яних стільців. Він знову витер обличчя хусткою і помахав Ніку у бік іншого стільця.


Кіллмайстру таке аранжування не сподобалося. Запропонований стілець стояв спиною до вишитої бісером фіранки. Його власна спина була б гарною мішенню. Натомість він відсунув стілець від столу до бічної стіни, де міг бачити і фіранку, і Чин Оссу; потім він сів.


Осса обдарував його нервовою ввічливою усмішкою. «Ви, американці, завжди сповнені обережності та насильства».


Нік зняв окуляри та почав їх чистити. "Ви казали, що хочете поговорити зі мною".


Осса сперся на стіл. Його голос звучав як змова. "Г-н. Вілсон, нам нема чого метатися в кущах, вірно?"


"Вірно", - відповів Нік. Він надів окуляри, закурив одну із цигарок. Він не пропонував Осі жодного. Навряд це буде дружнє обговорення.


"Ми обидва знаємо, - продовжив Осса, - що ви знаходитесь в Гонконгу, щоб побачити свого друга професора Лу".


"Може бути."


Піт стікав по носі Оси і стікав на стіл. Він знову витер обличчя. “Не може бути про це. Ми стежили за вами, ми знаємо, хто ви».


Нік підняв брови. "Ви?"


"Звісно." Осса відкинувся на спинку стільця, виглядаючи задоволеним собою. «Ви працюєте на капіталістів над тим самим проектом, що й професор Лу».


"Звичайно", - сказав Нік.


Осса тяжко проковтнув. «Мій найсумніший обов'язок – повідомити вам, що професора Лу більше немає в Гонконгу».


"Справді?" Нік зобразив легкий шок. Він не вірив нічого, що сказав цей чоловік.


"Так. Минулої ночі професор Лу був у дорозі до Китаю». Осса почекав, поки це твердження доходить до розуміння. Потім він сказав: «Шкода, що ви даремно витратили поїздку сюди, але вам більше не потрібно залишатися в Гонконгу. Ми, звичайно, ж, відшкодуємо вам усі витрати, які ви зазнали при приїзді».


«Це було б чудово, – сказав Нік. Він упустив сигарету на підлогу і розчавив її.


Оса насупився. Його очі примружилися, і він підозріло глянув на Ніка. «Це не те, про що можна жартувати. Чи можу я думати, що ви мені не вірите?


Нік підвівся. «Звичайно, я тобі вірю. Я бачу, дивлячись на вас, яка ви добра, чесна людина. Але якщо для вас те саме, думаю, я залишуся в Гонконгу і трохи шукаю самостійно.


Обличчя Осси почервоніло. Його губи стиснулися. Він ударив кулаком по столу. "Не колупатиметься!"


Нік обернувся, щоб вийти з кімнати.


"Почекайте!" - вигукнув Осса.


Біля завіси Кіллмайстер зупинився і обернувся.


Тяжкий чоловік слабо посміхнувся, люто потер хустку по обличчю та шиї. «Прошу пробачити мій спалах, я нездоровий. Будь ласка, сядьте, сядьте». Його пухка рука вказала на стілець біля стіни.


«Я йду, – сказав Нік.


«Будь ласка», - заскулив Осса. «У мене є пропозиція, яку я хочу зробити вам».


"Що за пропозиція?" Нік не рушив до стільця. Натомість він зробив крок убік і притулився спиною до стіни.


Осса відмовився повернути Ніка у крісло. «Ви допомагали професору Лу працювати на території, чи не так?»


Нік раптово зацікавився розмовою. "Що ви пропонуєте?" він запитав.


Осса знову примружився. "У тебе немає сім'ї?"


"Ні." Нік знав це з досьє у штаб-квартирі.


"Тоді гроші?" - спитав Осса.


"Для чого?" Кіллмайстер хотів, щоб він це сказав.


"Щоб знову попрацювати з професором Лу".


"Іншими словами, приєднатися до нього".


"Точно."


«Іншими словами, продати Батьківщину».


Осса посміхнувся. Він не так сильно пітнів. "Відверто кажучи, так".


Нік присів


до столу, поклавши на нього обидві долоні. «Ви ж не розумієте повідомлення? Я тут, щоб переконати Джона повернутись додому, а не приєднуватися до нього». Було помилкою стояти за столом спиною до фіранки. Нік зрозумів це, як тільки почув шелест намиста.


До нього ззаду підійшов жилистий чоловік. Нік повернувся і тицьнув пальцями правої руки в горло чоловікові. Чоловік упустив кинджал і відсахнувся до стіни, схопившись за горло. Він кілька разів відкрив рота, ковзаючи по стіні на підлогу.


"Забирайся!" Осса закричав. Його пухке обличчя було червоне від люті.


«Це ми, американці, – м'яко сказав Нік. «Просто сповнені обережності та насильства».


Осса примружився, його пухкі руки стиснулися в кулаки. На кантонському діалекті він сказав: Я покажу вам насильство. Я покажу вам насильство, якого ви ніколи не знали».


Нік відчув, що втомлений. Він повернувся і вийшов з-за столу, порвавши дві нитки намиста, проходячи через фіранку. У барі дівчину залили червоним, якраз закінчуючи пісню. Нік підійшов до східців, взяв їх по два за раз, майже чекаючи почути постріл чи кинутий у нього ніж. Він досяг верхньої сходинки, коли дівчина закінчила свою пісню. Глядачі аплодували, коли він вийшов у двері.


Коли він вийшов надвір, крижаний вітер ударив його по обличчю. Вітер затьмарив туман, тротуари та вулиці блищали від вогкості. Нік чекав біля дверей, дозволяючи напрузі повільно спадати з нього. Вивіска над ним яскраво спалахнула. Вологий вітер освіжив його обличчя після димної спеки бару.


Один ізольований рикша був припаркований біля тротуару, хлопчик сів перед ним. Але коли Нік вивчав фігуру, що присіла, він зрозумів, що це зовсім не хлопчик. Це був партнер Осси, менший із двох чоловіків, які йшли за ним.


Кіллмайстер глибоко зітхнув. Тепер буде насильство.


РОЗДІЛ П'ЯТИЙ


Кіллмайстер відійшов від дверей. На мить він подумав пройти тротуаром, а не підійти до рикші. Але він лише відкладає це. Насилу довелося зіткнутися рано чи пізно.


Чоловік побачив його, що наближається, і схопився на ноги. Він все ще був одягнений у свій костюм кулі.


Рікша, містер? він запитав.


Нік сказав: Де хлопчик, якого я звелів почекати?


"Він пішов. Я хороший рикша. Чи бачиш."


Нік заліз на сидіння. "Ви знаєте, де знаходиться Клуб Дракона?"


«Я знаю, ти тримаєш парі. Хороше місце. Я беру." Він почав рухатися вулицею.


Кіллмайстру все було начхати. Його послідовники більше не були разом. Тепер у нього був один попереду та один позаду, що ставило його прямо посередині. Очевидно, крім вхідних дверей, був ще один шлях у та з бару. Так Осса перевдягся до приходу Ніка. Осса вже мав покинути це місце і чекати, коли його друг доставить Ніка. Тепер у них не лишалося вибору. Вони не могли змусити Кріса Вілсона дезертирувати; вони не могли викурити його з Гонконгу. І вони знали, що він був тут, щоб переконати професора Лу повернутися додому. Іншого шляху не було. Їм доведеться вбити його.


Туман ставав все густішим і почав просочувати пальто Ніка. Його окуляри вкрилися плямами вологи. Нік зняв їх і поклав у внутрішню кишеню свого костюма. Його очі шукали по обидва боки вулиці. Кожен м'яз у його тілі розслабився. Він швидко оцінив відстань між сидінням, на якому сидів і вулицею, намагаючись придумати, як найкраще приземлитися на ноги.


Як би вони спробували? Він знав, що Осса чекав десь попереду. Пістолет був би надто галасливим. Зрештою, у Гонконгу була своя поліція. Ножі підійдуть краще. Ймовірно, вони вбили б його, відібрали б у нього все, що в нього було, і кинули б десь. Швидко, акуратно та працездатно. Для поліції це буде просто черговий пограбований та вбитий турист. Це часто траплялося у Гонконгу. Звичайно, Нік не збирався дозволяти їм це робити. Але він вирішив, що вони будуть такими ж професійними вуличними бійцями, як любителі.


Маленька людина вбігла в неосвітлений і знедолений район Коулуна. Наскільки Нік міг судити, людина все ще прямувала у бік Драконячого клубу. Але Нік знав, що вони ніколи не дійдуть клубу.


Рікша виїхала у вузький провулок, по обидва боки якого стояли чотириповерхові неосвітлені будівлі. Крім того, що чоловік постійно шльопав ногами мокрим асфальтом, єдиним іншим звуком був спазматичний стукіт дощової води з дахів будинків.


Незважаючи на те, що Кіллмайстер цього очікував, рух стався несподівано, трохи втративши рівновагу. Чоловік високо підняв передню частину рикші. Нік крутнувся і стрибнув через колесо. Його ліва нога першою вдарилася по вулиці, що ще більше позбавило його рівноваги. Він упав, покотився. На його спині він побачив, що до нього мчить менша за розміром людина з потворним кинджалом високо в повітрі. Чоловік із криком стрибнув. Нік притис коліна до грудей, і подушечки його ніг потрапили в живіт чоловіка. Схопивши за зап'ястя кинджал, Кіллмайстер потягнув людину до себе, потім застиг.


підняв ноги, перекинувши чоловіка через голову. Він приземлився з гучним гарчанням.


Коли Нік перекотився, щоб стати на ноги, Осса вдарив його ногою, і сила відкинула його. У той же час Осса змахнув своїм кинджалом. Кіллмайстер відчув, як гострий край встромився йому в чоло. Він перекотився і продовжував котитися, поки його спина не вдарилася об колесо перевернутої рикші. Було надто темно, щоб розглянути. Кров почала сочитися з чола в очі. Нік підставив коліна і почав підніматися. Тяжка ступня Оси ковзнула по його щоці, розриваючи шкіру. Сили вистачило, щоб відкинути його убік. Його повалили на спину; потім коліно Осси всією його вагою встромилося в живіт Ніка. Осса прицілився йому в пах, але Нік підняв коліна, відбиваючи удар. Проте сили було достатньо, щоб у Ніка перехопило подих.


Потім він побачив, як кинджал підійшов до його горла. Нік упіймав лівою рукою товсте зап'ястя. Правим кулаком він ударив Оссу в пах. Осса хмикнув. Нік знову вдарив трохи нижче. На цей раз Осса закричав в агонії. Він упав. У Ніка перехопило подих, і він, спираючись на рикшу, підвівся на ноги. Він витер кров із очей. Потім ліворуч від нього з'явився менший чоловік. Нік миттю побачив його якраз перед тим, як відчув, як лезо врізалося в м'яз його лівої руки. Він ударив чоловіка по обличчю, відправивши його котитися в рикшу.


Х'юго був тепер у правій руці майстра вбивств. Він відступив до одного з будинків, спостерігаючи, як дві тіні наближаються до нього. "Ну, джентльмени, - подумав він, - а тепер іди і забери мене". Вони були гарні, кращі, ніж він думав. Вони билися зі злобою і не залишали сумнівів у тому, що їх наміром було вбити його. Стоячи спиною до будівлі, Нік чекав на них. Поріз на лобі не здавався серйозним. Кровотеча зменшилася. Його ліва рука хворіла, але в нього були й серйозніші рани. Двоє чоловіків розширили свої позиції так, що кожен напав на нього протилежних сторін. Вони нахилилися, на обличчях була рішучість, кинджали були спрямовані вгору, в груди Ніка. Він знав, що вони спробують встромити свої леза під його грудну клітку, досить високо, щоб вістря пронизало його серце. У провулку не було холоду. Всі троє були спітнілі і трохи задихалися. Тишу порушували лише краплі дощу, що падали з дахів. Це була така темна ніч, яку Нік колись бачив. Двоє чоловіків були лише тінями, тільки їхні кинджали раз у раз виблискували.


Поменше чоловік зробив випад першим. Він підійшов до низу праворуч від Ніка і через свій розмір рухався швидко. Пролунав металевий брязкіт, коли Х'юго відбив кинджал. Не встиг менший чоловік відступити, як Осса рушив ліворуч, лише трохи повільніше. І знову Х'юго відхилив клинок. Обидва чоловіки відступили. Коли Нік почав трохи розслаблятися, маленький чоловічок знову зробив випад нижче. Нік відступив, клацнувши лезом убік. Але Осса увійшов високо, цілячись у горло. Нік повернув голову, відчуваючи, як вістря розрізає мочку вуха. Обидва чоловіки знову відступили. Дихання стало важчим.


Кіллмайстер знав, що в такій сутичці він вийде третім. Ці двоє могли чергувати випади, доки не втомили його. Коли він втомиться, він зробить помилку, і тоді вони його зловлять. Він мав змінити хід цієї справи, і найкращим способом для нього було стати нападником. З меншою людиною буде легше впоратися. Це зробило його першим.


Нік вдав, що кинувся на Оссу, змусивши його злегка відступити. Чоловік трохи скористався перевагою і рушив уперед. Нік відступив, коли лезо зачепило його живіт. Лівою рукою він схопив людину за зап'ястя і щосили кинув його в Оссу. Він сподівався, що цю людину кине на клинок Оси. Але Осса побачив, що він іде, і обернувся боком. Обидва чоловіки зіткнулися, похитнулися та впали. Нік обійшов їх півколом. Чоловік поменше замахнувся кинджалом позаду себе, перш ніж піднявся, мабуть, думаючи, що Нік був там. Але Нік був поруч із ним. Рука зупинилася перед ним.


Рухом майже швидше, ніж може бачити око, Нік розрізав Х'юго зап'ястя чоловіка. Він скрикнув, упустив кинджал і схопився за зап'ястя. Осса стояв навколішки. Він змахнув кинджалом довгою дугою. Ніку довелося відскочити, щоб вістря не розірвало йому живіт. Але на одну мить, одну хвилинну секунду, весь фронт Осси був відкритий. Його ліва рука спиралася надвір, підтримуючи його, права була майже позаду нього на завершення помаху. Не було часу цілитись у якусь частину тіла, скоро пройде друга. Як яскрава гримуча змія. Нік підійшов і вдарив Хьюго, проштовхнувши лезо майже до рукояті в груди людини, потім швидко рушив геть. Осса видав короткий крик. Він марно намагався відкинути кинджал назад, але зробив це тільки до бока. Ліва рука, що підтримувала його, впала, він упав на лікоть. Нік подивився


вгору, щоб побачити, як маленький чоловік вибігає з провулку, все ще стискаючи своє зап'ястя.


Нік обережно вирвав кинджал із рук Оси і відкинув його на кілька футів. Опорний лікоть Оси підкосився. Його голова впала на вигин руки. Нік помацав зап'ястя чоловіка. Його пульс був повільним, нестійким. Він помирав. Його дихання стало уривчастим, ігристим. Кров пофарбувала його губи і вільно текла з рани. Х'юго перерізав артерію, вістрям пробило легеню.


- Осса, - м'яко покликав Нік. Ти скажеш мені, хто тебе найняв? Він знав, що двоє чоловіків напали на нього не власними силами. Вони працювали за наказом. "Осса", - сказав він знову.


Але Чін Осса нікому нічого не розповів. Бурхливий подих припинився. Він був мертвий.


Нік витер червоне лезо Хьюго про штанину Оси. Він шкодував, що йому довелося вбити тяжку людину. Але не було часу прицілитися. Він підвівся і оглянув свої рани. Поріз на лобі перестав кровоточити. Простягнувши носову хустку під дощем, поки він не промок, він витер кров з очей. Його ліва рука хворіла, але подряпина на щоці і подряпина на животі не були серйозними. Він вийшов із цього краще, ніж Осса, можливо, навіть краще, ніж інша людина. Дощ став сильнішим. Його куртка вже промокла.


Притулившись до однієї з будівель, Нік замінив Х'юго. Він витяг Вільгельміну, перевірив обойму і Люгер. Не озирнувшись на сцену битви чи труп, який колись був Чин Оссой, Кіллмайстер вийшов із провулка. Не було причин, через які він не міг би побачити професора зараз.


Від провулку Нік пройшов чотири квартали, перш ніж знайшов таксі. Він дав водієві адресу, яку запам'ятав ще у Вашингтоні. Оскільки втеча професора не була секретом, не було місця, де він зупинився. Нік відкинувся на спинку сидіння, дістав з кишені пальто товсті окуляри, протер їх і надів.


Таксі під'їхало до тієї частини Коулуна, яка була такою ж мізерною, як і провулок. Нік заплатив водієві і знову вийшов на холодне нічне повітря. Тільки коли таксі поїхало, він зрозумів, наскільки темною була вулиця. Будинки були старі та старі; вони ніби прогнулися під дощем. Але Нік знав східну філософію будівництва. Ці будинки мали тендітну міцність, не як валун на березі моря, що витримує постійні удари хвиль, а більше як павутиння під час урагану. Жодне світло не освітлювало вікна, люди не ходили вулицею. Місцевість здавалася безлюдною.


Нік не сумнівався, що професори добре охоронятимуть, хоча б для його власного захисту. Чи Корни очікували, що хтось, мабуть, спробує з ним зв'язатися. Вони не знали, чи переконати Мм не дезертувати чи вбити його. Кіллмайстер не думав, що вони намагатимуться з'ясувати це.


Вікно дверей було над її центром. Вікно було задрапіроване чорною завісою, але не настільки, щоб не пропускати все світло. Дивлячись на нього з вулиці, будинок виглядав таким же безлюдним і темним, як і всі інші. Але коли Нік став під кутом до дверей, він ледве розрізнив жовтий промінь світла. Він постукав у двері і почав чекати. Усередині не було жодного руху. Нік постукав у двері. Він почув скрип стільця, потім важкі кроки стали голоснішими. Двері відчинилися, і Нік зіткнувся з величезним чоловіком. Його масивні плечі торкалися кожної сторони дверного отвору. Майка, яку він носив, оголювала величезні волосаті руки, товсті, як стовбури дерев, що звисали, мов мавпи, майже до колін. Його широке плоске обличчя виглядало негарним, а ніс деформувався від неодноразових переломів. Його очі перетворилися на шматочки бритви у двох шарах зефіру із плоті. Коротке чорне волосся посередині чола було зачесане і підстрижене. У нього не було шиї; його підборіддя, здавалося, підтримувалося грудьми. "Неандерталець", - подумав Нік. Цей тип втратив кілька кроків у еволюції.


Чоловік пробурчав щось схоже на «Чого ти хочеш?»


"Кріс Вілсон, щоб побачити професора Лу", - сухо сказав Нік.


Він не тут. Іди, - пробурчав монстр і зачинив двері перед Ніком.


Кіллмайстер придушив імпульс відкрити двері або принаймні розбити в ній скло. Він постояв кілька секунд, дозволяючи гніву витекти з нього. Він мав чекати чогось подібного. Бути запрошеним було б надто легко. Тяжке дихання неандертальця долинало з-за дверей. Він, напевно, був би щасливий, якби Нік спробував щось миле. Кіллмайстер згадав фразу з «Джека і бобового стебла»: «Я подрібню твої кістки, щоб спекти собі хліб». «Не сьогодні, друже, - подумав Нік. Він повинен побачити професора, і це зробить. Але якби не було іншого шляху, він хотів би не проходити через цю гору.


Краплі дощу падали на тротуар, як водяні кулі, коли Нік кружляв осторонь будівлі. Між будинками був довгий вузький простір шириною близько чотирьох футів, завалений банками та пляшками. Нік легко піднявся на замкнену дерев'яну хвіртку


і попрямував до задньої частини будівлі. На півдорозі він знайшов ще одні двері. Він обережно повернув ручку "Заблоковано". Він продовжив, вибираючи свій шлях якомога тихіше. Наприкінці коридору була ще одна незачинена брама. Нік відкрив її і опинився у викладеному плиткою патіо.


На будівлі світилася єдина жовта лампочка, відображення її відбивалося на мокрій плитці. У центрі дворик маленький. фонтан переповнився. По краях розкидали мангові дерева. Один був посаджений поряд із будівлею, нагорі, прямо під єдиним вікном із цього боку.


Під жовтою лампочкою були ще одні двері. Це було б легко, але двері були зачинені. Він відступив, поклавши руки на стегна, дивлячись на слабке на вигляд дерево. Його одяг промокли, на лобі була рана, хворіла ліва рука. А тепер він збирався залізти на дерево, яке, мабуть, не втримало його, щоб дістатися до вікна, яке, мабуть, було замкнене. А вночі ще під дощем. У такі моменти у нього виникали незначні думки про те, щоб заробляти життя ремонтом взуття.


Залишалося тільки зайнятися цим. Дерево було молоде. Так як манго іноді досягав дев'яноста футів, його гілки повинні бути швидше гнучкими, ніж тендітними. Він не був досить сильним, щоб утримати його. Нік почав підніматися. Нижні гілки були міцними та легко витримували його вагу. Він швидко просунувся приблизно на півдорозі. Потім гілки стали тонкими і небезпечно зігнулися, коли він настав на них. Тримаючи ноги близько до тулуба, він мінімізував вигин. Але коли він підійшов до вікна, навіть стовбур порідшав. І це було добрих шість футів від будівлі. Коли Нік був навіть біля вікна, гілки закривали все світло від жовтої лампочки. Він був у темряві. Єдиний спосіб, як він міг побачити вікно, був темним квадратом на стіні будівлі. Він не міг дістати його від дерева.


Він почав розгойдувати свою вагу назад і вперед. Манго протестуюче застогнав, але неохоче рушив з місця. Нік знову зробив випад. Якщо вікно було зачинене, він виламав його. Якщо шум приніс неандертальця. він би теж із ним розібрався. Дерево справді почало розгойдуватися. Угода мала бути разовою. Якщо там не було за що вхопитися, він зісковзнув би головою вниз по стіні будівлі. Це було б трохи безладно. Дерево нахилилося до темного квадрата. Нік різко штовхнув ногами, намацуючи повітря руками. У той момент, коли дерево відлетіло від будівлі, залишивши його ні на чому висіти, його пальці торкнулися чогось твердого. Проходячи пальцями обох рук, він добре вхопився за те, що це було, коли дерево повністю покинуло його. Коліна Ніка вдарилися об стіну будівлі. Він висів на краю якоїсь коробки. Він закинув ногу і підвівся. Його коліна поринули у бруд. Квіткова коробка! Вона була пов'язана з підвіконням.


Дерево хитнулося назад, його гілки торкнулися його обличчя. Кіллмайстер потягнувся до вікна і негайно подякував за все добре на землі. Мало того, що вікно не було замкнене, воно було відкрито! Він відкрив її до кінця, а потім проліз. Його руки торкнулися килима. Він витяг ноги і залишився пригнутися під вікном. Навпроти Ніка і праворуч від нього пролунав звук глибокого дихання. Будинок був тонкий, високий, квадратної форми. Нік вирішив, що головна кімната та кухня будуть унизу. Залишилися ванна кімната і спальня нагорі. Він зняв товсті окуляри у плямах дощу. Так, це буде спальня. У хаті було тихо. Крім дихання, що долинало з ліжка, єдиним іншим звуком були бризки дощу за відкритим вікном.


Очі Ніка тепер звикли до темної кімнати. Він міг розрізнити форму ліжка та горбок на ній. З Хьюго в руці він рушив до ліжка. Краплі з його мокрого одягу не лунали на килимі, але його черевики стискалися при кожному кроці. Він обійшов заднє ліжко з правого боку. Чоловік лежав на боці, відвернувшись від Ніка. На тумбочці поруч із ліжком стояла лампа. Нік доторкнувся гострим лезом Хьюго до горла чоловіка і водночас клацнув лампою. Кімната вибухнула світлом. Кіллмайстер тримався спиною до лампи, поки очі не звикли до яскравого світла. Чоловік повернув голову, його очі моргнули і сповнилися сльозами. Він підняв руку, щоб заплющити очі. Як тільки Нік побачив обличчя, він відсунув Х'юго трохи подалі від горла чоловіка.


«Що, чорт забирай…» - чоловік сфокусував погляд на стилеті за кілька дюймів від підборіддя.


Нік сказав: "Вважаю, професор Лу".


РОЗДІЛ ШОСТИЙ


Професор Джон Лу вивчив гострий меч у свого горла, потім глянув на Ніка.


"Якщо прибереш цю штуку, я стану з ліжка", - м'яко сказав він.


Нік відтяг Хьюго, але тримав його в руці. «Ви професор Лу?» він запитав.


«Джон. Ніхто не називає мене професором, окрім наших кумедних друзів унизу. Він звісив ноги через борт


і потягнувся за халатом. "Як щодо кави?"


Нік спохмурнів. Його трохи збентежило ставлення цієї людини. Він відступив, коли чоловік пройшов перед ним і пройшов через кімнату до раковини та кавника.


Професор Джон Лу був невисоким, добре складеним чоловіком із чорним волоссям, розділеним на бік. Коли він варив каву, його руки здавались майже ніжними. Його рухи були плавними та точними. Очевидно, він був у чудовій фізичній формі. Його очі були темні з дуже невеликим східним ухилом і, здавалося, проникали на все, на що він дивився. Його обличчя було широким, з високими вилицями і гарним носом. Це було надзвичайно розумне обличчя. Нік припустив, що йому років близько тридцяти. Він здавався людиною, яка знала і свою силу, і свою слабкість. Прямо зараз, коли він умикав плиту, його темні очі нервово дивилися на двері спальні.


«Продовжуй, – подумав Нік. «Професор Лу, я хотів би…» Його зупинив професор, який підняв руку і схилив голову набік, прислухаючись. Нік почув важкі кроки, що піднімаються сходами. Обидва чоловіки завмерли, коли сходинки перейшли до дверей спальні. Нік перевів Хьюго в ліву руку. Його права рука зайшла під пальто і впала на зад Вільгельміни.


У замку дверей клацнув ключ. Двері відчинилися, і в кімнату вбіг неандерталець, за яким слідував одягнений у тонкий одяг менший чоловік. Величезний монстр вказав на Ніка та хмикнув. Він рушив уперед. Менший чоловік поклав руку на велику руку, зупиняючи його. Потім він чемно посміхнувся до професора.


Хто ваш друг, професор?


– швидко сказав Нік. «Кріс Вілсон. Я друг Джона. Нік почав витягувати Вільгельміну через пояс. Він знав, що коли професор видасть це, йому доведеться важко вибратися з кімнати.


Джон Лу підозріло глянув на Ніка. Потім він відповів на усмішку маленького чоловічка. «Вірно, – сказав він. «Я поговорю з цією людиною. Наодинці!"


"Звичайно, звичайно", - сказав чоловічок, злегка вклонившись. "Як хочете." Він жестом вивів монстра геть, а потім, незадовго до того, як зачинити за собою двері, сказав: "Ви будете дуже обережні, коли кажете, чи не так, професоре?"


"Забирайся!" - вигукнув професор Лу.


Чоловік повільно зачинив двері і замкнув їх.


Джон Лу повернувся до Ніка, його чоло тривожно наморщився. «Ублюдки знають, що обдурили мене.


Вони можуть дозволити собі бути щедрими». Він вивчав Ніка, начебто бачив його вперше. «Що, чорт забирай, з тобою трапилося?»


Нік послабив хватку на Вільгельмін. Він перевів Х'юго назад у праву руку. Наразі це стало ще більш незрозумілим. Професор Лу безперечно не був схожий на людину, яка хотіла б втекти. Він знав, що Нік не був Крісом Вілсоном, але захищав його. І ця дружня щирість підказувала, що він майже чекав на Ніка. Але єдиний спосіб отримати відповіді – це поставити запитання.


"Давай поговоримо", - сказав Кіллмайстер.


"Ще немає." Професор поставив дві чашки. Що ви п'єте в каві?


„Нічого. Чорний».


Джон Лу налив каву. «Це одна з багатьох моїх розкішних речей – раковина та плита. Анонси найближчих пам'яток. Це те, що я можу розраховувати за роботу для китайців».


"Навіщо тоді це робити?" - Запитав Нік.


Професор Лу кинув на нього майже ворожий погляд. «Справді, чому», - сказав він непритомний. Потім він глянув на замкнені двері спальні і знову на Ніка. «До речі, як, чорт забирай, ти сюди потрапив?»


Нік кивнув у бік відчиненого вікна. "Зібрався на дерево", - сказав він.


Професор голосно засміявся. "Гарно. Просто чудово. Можеш посперечатися, завтра вони зрубають те дерево. Він вказав на Х'юго. "Ти збираєшся вдарити мене цією штукою або прибрати її?"


"Я ще не вирішив".


«Ну, пий каву, доки приймаєш рішення». Він простягнув Ніку чашку, потім підійшов до тумбочки, на якій, крім лампи, стояли невеликий транзисторний радіоприймач і пара окулярів. Він увімкнув радіо, набрав номер британської станції, яка працює всю ніч, і додав гучність. Коли він одягнув окуляри, він виглядав досить вченим. Вказівним пальцем він вказав Ніка на плиту.


Нік пішов за ним, вирішивши, що він, мабуть, міг би взяти цю людину, якби їй довелося, без Хьюго. Він прибрав стилет.


Біля плити професор сказав: Ти ж обережний, правда?


"Кімната прослуховується, чи не так?" – сказав Нік.


Професор підняв брови. «І теж розумний. Я тільки сподіваюся, що ти такий кмітливий, як виглядаєш. Але ти маєш рацію. Мікрофон у лампі. Мені знадобилося дві години, щоб знайти його».


"Але чому, якщо ти тут один?"


Він знизав плечима. «Може, я говорю уві сні».


Нік відпив кави і поліз у промокле пальто за однією з цигарок. Вони були вологими, але він все одно запалив одну. Професор відмовився від запропонованого.


- Професор, - сказав Нік. «Все це мене трохи збиває з пантелику».


“Будь ласка! Кличте мене Джон».


«Добре, Джоне. Я знаю, що ви хочете піти. Проте, зважаючи на те, що я бачив і чув у цій кімнаті, у мене склалося враження, що вас змушують робити це».


Джон кинув каву, що залишилася, в раковину, потім притулився до неї, нахиливши голову.


т. «Я маю бути обережним», - сказав він. «Приглушена обережність. Я знаю, що ти не Кріс. Це означає, що ви можете бути з нашого уряду. Я правий?"


Нік відпив кави. "Може бути."


«Я багато думав у цій кімнаті. І я вирішив, що якщо агент спробує зв'язатися зі мною, я розповім йому справжню причину, через яку я дезертирую, і спробую змусити його допомогти мені. Я не можу впоратися з цим самотужки. Він випростався і подивився прямо на Ніка. В його очах стояли сльози. "Бог знає, я не хочу йти". Його голос здригнувся.


"Тоді чому ти?" - Запитав Нік.


Джон глибоко зітхнув. «Бо у них є моя дружина та син у Китаї».


Нік поставив каву. Він востаннє затягнувся сигаретою і кинув її до раковини. Але хоча його рухи були повільними та неквапливими, його мозок працював, перетравлюючи, відкидаючи, зберігаючи, і питання вирізнялися, як яскраві неонові вивіски. Цього не могло бути. Але якби це було правдою, це могло б багато пояснити. Невже Джон Лу був змушений тікати? Чи він давав Ніку гарну сніжну роботу? У його голові почали складатися інциденти. Вони мали форму і, як гігантська головоломка, вони почали зливатися, утворюючи певну картину.


Джон Лу вивчав обличчя Ніка, його темні очі були стурбовані, ставлячи невисловлені запитання. Він нервово заламував руки. Потім він сказав: "Якщо ти не той, ким я тебе вважаю, значить, я щойно вбив свою сім'ю".


"Як так?" - Запитав Нік. Він дивився у вічі чоловікові. Очі завжди могли сказати йому більше, ніж сказане слово.


Джон почав ходити вперед і назад перед Ніком. «Мені повідомили, що, якщо я комусь розповім, мою дружину та сина вб'ють. Якщо ти такий, яким я вважаю тебе, може, я зможу переконати тебе допомогти мені. Якщо ні, то я їх щойно вбив.


Нік взяв свою каву, потягуючи її, його обличчя виражало лише легкий інтерес. «Я щойно розмовляв із вашою дружиною та сином», - раптово сказав він.


Джон Лу зупинився і обернувся до Ніка. Де ти з ними розмовляв?


"Орландо".


Професор поліз у кишеню халата і дістав фотографію. "Це з ким ви говорили?"


Нік подивився на фото. Це була фотографія дружини та сина, яких він зустрів у Флориді. "Так", - сказав він. Він почав віддавати фото назад, але зупинився. Щось було у цій картині.


«Погляньте уважно, – сказав Джон.


Нік уважніше вивчив фотографію. Звісно! Це було фантастично! Насправді різниця була. Жінка на фото виглядала трохи стрункішою. Вона мала дуже мало макіяжу очей, якщо він взагалі був. Її ніс та рот мали іншу форму, що робило її красивішою. І очі хлопчика були ближчі один до одного, з тією самою проникливістю, що й у Джона. Він мав жіночий рот. Так, різниця була, гаразд. Жінка та хлопчик на фото були не такими, як двоє, з якими він розмовляв в Орландо. Чим довше він вивчав картинку, тим більше відмінностей міг уловити. По-перше, посмішка і навіть форма вух.


"Добре?" - з тривогою спитав Джон.


"Одну хвилину." Нік підійшов до відчиненого вікна. Внизу, у внутрішньому дворику, ходив неандерталець. Дощ вщух. Напевно, до ранку все скінчиться. Нік зачинив вікно і зняв мокре пальто. Професор бачив, як Вільгельміна застрягла за поясом, але тепер це не мало значення. Все у цьому завданні змінилося. Відповіді на його запитання приходили до нього одна за одною.


Він повинен був спочатку повідомити Хока. Оскільки жінка і хлопчик в Орландо були притворниками, вони працювали на Чи Корн. Хоук знає, як із ними боротися. Пазл зібрався в його голові, роблячи картину ясною. Той факт, що Джон Лу змушений був тікати, пояснював майже все. Як причина, через яку за ним насамперед стежили. І вороже ставлення до фальшивої місіс Лу. Чи Корни хотіли переконатися, що він ніколи не дійде до професора. Як Кріс Вілсон, він, можливо, зміг би переконати свого друга Джона навіть пожертвувати своєю родиною. Нік у цьому вагався, але для червоних це прозвучить розумно. Це було не для них.


До Ніка дійшли інциденти, які, здавалося, не мали великого значення, коли вони сталися. Наприклад, коли Осса намагався його купити. Його запитують, чи має Ніка сім'ю. Кіллмайстер на той час нічого до нього не прив'язував. Але тепер – викрали б вони його родину, якби вона була в нього? Звісно, були б. Вони б ні перед чим не зупинилися, щоб упіймати професора Лу. Те з'єднання, над яким працював Джон, має бути багато для них означало. Ще один випадок стався з ним – учора, коли він уперше зустрів, як він думав, місіс Лу. Він попросив поговорити з нею. І вона засумнівалася у цьому слові. Балаканина, застаріла, перевантажена, майже ніколи не використовується, але слово знайоме всім американцям. Вона не знала, що це означає. Звичайно, вона цього не зробила, тому що вона була червоною китаянкою, а не американкою. Це було красиво, професійно і, говорячи словами Джона Лу, просто гарно.


Професор стояв перед раковиною, зчепивши перед собою руки. Його темні очі вп'ялися в голову Ніка, вичікуючі, майже злякані.


Нік сказав: «Добре, Джоне. Я те, що ти думаєш про мене. Я не можу


просто зараз розповім вам усе, крім того, що я агент однієї розвідувальної гілки нашого уряду».


Здавалося, що чоловік прогнувся. Його руки опустилися на бік, підборіддя уперлося в груди. Він зробив довгий, глибокий, тремтячий вдих. «Слава Богу, – сказав він. Це було трохи вище за шепот.


Нік підійшов до нього і повернув фотографію. «Тепер тобі доведеться мені повністю довіряти. Я тобі допоможу, але ти мусиш мені все розповісти.


Професор кивнув головою.


«Почнемо з того, як вони викрали твою дружину та сина».


Джон, здавалося, трохи пожвавішав. «Ти не уявляєш, як я радий, що розмовляю з кимось про це. Я так довго ношу це в собі». Він потер руки разом. "Ще кава?"


«Ні, дякую, - сказав Нік.


Джон Лу задумливо почухав підборіддя. «Все почалося близько півроку тому. Коли я прийшов з роботи, перед моїм будинком стояв фургон. Всі мої меблі були у двох чоловіків. Кеті та Майка ніде не було. Коли я запитав цих двох чоловіків, що, чорт забирай, вони думають, що вони роблять, один з них дав мені інструкції. Він сказав, що мої дружина та син їдуть до Китаю. Якщо я захочу знову побачити їх живими, краще зроблю, як вони сказали.


«Спочатку я подумав, що це кляп. Вони дали мені адресу в Орландо і сказали, щоб я поїхав туди. Я йшов із цим, поки не дістався додому в Орландо. Ось вона. І хлопчик також. Вона ніколи не називала мені свого справжнього імені, я просто називав її Кеті та хлопчика Майком. Коли меблі були перенесені і двоє хлопців пішли, вона поклала хлопчика спати, а потім роздяглася прямо переді мною. Вона сказала, що на якийсь час буде моєю дружиною, і з таким самим успіхом ми можемо зробити це переконливим. Коли я відмовився лягати з нею в ліжко, вона сказала мені, що мені краще співпрацювати, інакше Кеті та Майк помруть жахливою смертю”.


Нік сказав: «Ви прожили разом як чоловік та дружина шість місяців?»


Джон знизав плечима. "Що ще я міг зробити?"


«Хіба вона не давала вам жодних інструкцій чи не казала, що буде далі?»


«Так, наступного ранку. Вона сказала мені, що разом ми заведемо нових друзів. Я використовував свою роботу як привід, щоб уникати старих друзів. Коли я складав формулу з'єднання, я відвозив його до Китаю, передавав червоним, а потім знову бачився з дружиною та хлопчиком. Чесно кажучи, я був наляканий до смерті через Кеті та Майка. Я бачив, що вона звітувала перед червоними, тому мені довелося робити все, що вона сказала. І я не міг зрозуміти, наскільки вона була схожа на Кеті.


"Отже, тепер ви завершили формулу", - сказав Нік. "У них це є?"


"От і все. Я не доробив. Я досі не маю, я не міг зосередитися на своїй роботі. А за шість місяців усе стало трохи важче. Мої друзі наполягали, і в мене закінчувалися виправдання. Вона, мабуть, отримала звістку зверху, тому що раптово сказала мені, що я працюватиму на території в Китаї. Вона сказала мені оголосити про мою втечу. Вона залишиться на тиждень чи два, а потім зникне. Усі подумають, що вона приєдналася до мене».


«А що щодо Кріса Вілсона? Хіба не знав, що жінка була фальшивкою?


Джон усміхнувся. «Ах, Кріс. Знаєте, він неодружений. Вдалині від роботи ми ніколи не збиралися разом через безпеку НАСА, а в основному тому, що Кріс і я не подорожували в тих самих соціальних колах. Кріс – мисливець за дівчатами. О, я впевнений, що йому подобається його робота, але його основна думка зазвичай зосереджена на дівчат.


"Я бачу." Нік налив собі ще чашку кави. «Це з'єднання, над яким ви працюєте, має мати велике значення для Чи Корн. Чи можете ви сказати мені, що це таке, не вдаючись до технічних подробиць? "


"Звичайно. Але формула ще не закінчена. Коли і якщо я закінчу, це буде у вигляді тонкої мазі, щось на зразок крему для рук. Ви намазуєте його: на вашу шкіру, і, якщо я правий, це має зробити шкіру несприйнятливою до сонячним променям, теплу та радіації.Він буде мати свого роду охолоджувальний ефект на шкіру, який захистить космонавтів від шкідливих променів.Якщо я працюватиму над цим досить довго, я зможу навіть удосконалити його до такої міри, що їм не знадобляться космічні костюми.Червоні хочуть його через його захист від ядерних опіків та радіації.Якби вона була у них, мало що могло б завадити їм оголосити світові ядерну війну».


Нік відпив кави. «Чи має це якесь відношення до відкриття, яке ви зробили ще в 1966 році?»


Професор провів рукою по волоссю. «Ні, це було зовсім інше. Повозившись з електронним мікроскопом, мені пощастило знайти спосіб ізолювати певні типи шкірних захворювань, які самі по собі не були серйозними, але коли їх охарактеризували, я запропонував невелику допомогу в діагностиці серйозніших захворювань, таких як виразки, пухлини і, можливо, рак. .


Нік посміхнувся. «Ти надто скромний. Наскільки я розумію, це було більше ніж просто невелика допомога. Це був великий прорив».


Джон знизав плечима. «Ось що вони кажуть. Може, вони трохи перебільшують».


Нік не сумнівався, що розмовляє з блискучою людиною. Джон Лу був цінний як для НАСА, але й своєї країни. Кіллмайстер знав, що він не повинен дати Червоним отримати його. Він допив свою каву


і запитав: Ти хоч уявляєш, як червоні дізналися про комплекс?


Джон похитав головою. "Ні."


Як довго ви над цим працювали?


«Насправді я отримав цю ідею, коли навчався у коледжі. Якийсь час я крутив це в голові, навіть зробив кілька нотаток. Але лише рік тому я справді почав втілювати ідеї у життя».


«Ви розповідали про це комусь?»


«О, у коледжі я міг би згадати про це кількох друзів. Але коли я був у НАСА, я нікому не сказав навіть Кеті».


Нік знову підійшов до вікна. Невеликий транзисторний радіоприймач виконав британську похідну пісню. За вікном величезний чоловік все ще ховався у внутрішньому дворику. Кіллмайстер закурив вологу сигарету із золотим наконечником. Його шкіра стала холодною через мокрий одяг, який він носив. "Все зводиться до того, - сказав він більше собі, ніж Джону, - так це зламати владу китайських червоних".


Джон шанобливо мовчав.


Нік сказав: «Я мушу вивезти твою дружину та хлопчика з Китаю». Сказати, що це було легко, але Нік знав, що виконання цього знову буде чимось іншим. Він повернувся до професора. "Ви хоч уявляєте, де вони можуть бути в Китаї?"


Джон знизав плечима. "Ні."


«Хтось із них сказав щось, що могло б дати вам ключ до розгадки?»


Професор на мить замислився, потираючи підборіддя. Потім він похитав головою, посміхаючись. "Боюсь, що я мало чим допоможу, правда?"


"Все в порядку." Нік потягнувся за мокрим пальтом на ліжку, втягнув у нього широкі плечі. Ти хоч уявляєш, коли тебе заберуть до Китаю? він запитав.


Обличчя Джона, здавалося, трохи просвітліло. - Думаю, я можу допомогти вам. Я чув, як два спортсмени внизу говорили про те, що, на мою думку, вони домовилися про опівночі наступного вівторка.


Нік подивився на годинник. Було о третій ранку, середа. Він мав менше тижня, щоб знайти, дістатися і відвезти дружину і хлопчика з Китаю. Це було не дуже добре. Але про все по порядку. Йому треба було зробити три речі. По-перше, йому довелося сфальшувати заяву з Джоном через мікрофон, щоб двоє внизу не розлютилися. По-друге, він повинен був вибратися з цього будинку цілим і неушкодженим. І третє: йому доведеться сісти в скремблері і розповісти Хоуку про фальшивих дружину та хлопчика в Орландо. Після цього йому доведеться грати навмання.


Нік жестом покликав Джона до лампи. «Чи можете ви зробити так, щоб це радіо пищало, ніби воно було статичним?» він прошепотів.


У Джона був спантеличений вигляд. Але чому. У його очах з'явилося розуміння. Не кажучи ні слова, він порався з радіо.


Нік сказав: "Джоне, ти впевнений, що я не зможу переконати тебе повернутися зі мною?"


«Ні, Кріс. Я так хочу ".


Ніку це здалося трохи банальним, але він сподівався, що двоє знизу купилися на це.


«Добре, – сказав Нік. Їм це не сподобається, але я їм скажу. Як мені вибратися із цього місця? »


Джон натиснув маленьку кнопку, вбудовану в тумбочку.


Двоє чоловіків мовчки потиснули один одному руки. Нік підійшов до вікна. Неандертальця більше не було у внутрішньому дворику. На сходах почулися кроки.


"Перш ніж ти підеш", - прошепотів Джон. «Я хотів би знати справжнє ім'я людини, яка мені допомагає».


«Нік Картер. Я агент AX. "


У замку клацнув ключ. Двері повільно відчинив менший чоловік. Потвори з ним не було.


«Мій друг іде, – сказав Джон.


Елегантно одягнений чоловік ввічливо посміхнувся. "Звичайно, професор". Він приніс у кімнату запах дешевого одеколону.


«До побачення, Джоне, - сказав Нік.


«До побачення, Кріс».


Коли Нік вийшов із кімнати, чоловік зачинив і замкнув двері. Він витяг із-за пояса автомат армійського 45-го калібру. Він вказав їм на живіт Ніка.


"Що це?" - Запитав Нік.


Вправна людина все ще мала ввічливу усмішку. "Страхування, що ви залишите настихо".


Нік кивнув і почав спускатися сходами разом із чоловіком позаду нього. Якщо він спробує що-небудь, то може надати професора небезпеки. Іншого чоловіка, як і раніше, не було.


Біля вхідних дверей спритний чоловік сказав: «Я не знаю, хто ви насправді. Але ми не настільки дурні, щоб думати, що ви і професор слухали британську музику, поки були там. Що б ви не задумали, не спробуйте. Тепер ми знаємо твоє обличчя. І за вами уважно стежитимуть. Ви вже наразили цих людей на велику небезпеку». Він відчинив двері. «До побачення, містере Вілсоне, якщо це ваше справжнє ім'я».


Нік знав, що цей чоловік мав на увазі дружину та хлопчика, коли сказав «зацікавлені особи». Чи вони знали, що він агент? Він вийшов у нічне повітря. Дощ знову перетворився на туман. Двері були зачинені і замкнені за ним.


Нік глибоко вдихнуло свіже нічне повітря. Він пішов. Такої години він мав мало шансів зловити таксі в цьому районі. Його головним ворогом зараз був час. За дві-три години буде ясно. І він навіть не знав, де шукати дружину та хлопчика. Він мав зв'язатися з Хоуком.


Кіллмайстер збирався перейти вулицю, коли величезна мавполюдина вийшла з дверного отвору, перегородивши йому шлях. Волосся стало дибки на шиї Ніка. Тож йому доведеться мати справу


все-таки з цією істотою. Не кажучи жодного слова, монстр підійшов до Ніка і потягнувся до його горла. Нік пригнувся та ухилився від монстра. Розмір чоловіка був приголомшливий, але через це він рухався повільно. Нік ударив його розкритою долонею по вуху. Це не хвилювало його. Людина-мавпа схопила Ніка за руку і шпурнула його, як ляльку, на будівлю. Голова Кіллмайстра вдарилася об тверду конструкцію. У нього запаморочилося в голові.


До того часу, як він вийшов з нього, чудовисько вже тримало горло в його величезних волохатих руках. Він підняв Ніка з ніг. Нік відчув, як кров забивається в його голові. Він порізав чоловікові вуха, але рухи його здавались болісно повільними. Він ударив ногою в пах, знаючи, що його удари досягають своєї мети. Але чоловік, здавалося, навіть цього не відчував. Його руки сильніше стиснули горло Ніка. Кожен удар, який завдав Нік, убив би звичайну людину. Але цей неандерталець навіть не моргнув. Він просто стояв, розставивши ноги, утримуючи Ніка за горло, з усією силою в цих величезних руках. Нік почав бачити спалахи кольору. Його сила пішла, він не відчував сили у своїх ударах. Паніка перед смертю, що насувається, стиснула його серце. Він втрачав свідомість. Він мав зробити щось швидко! Х'юго працював би надто повільно. Він міг, мабуть, ударити людину двадцять разів, перш ніж убити її. На той час для нього буде вже надто пізно.


Вільгельміна! Здавалося, він рухався повільно. Його рука вічно дісталася «Люгера». Чи буде в нього сила натиснути на курок? Вільгельміна була поза його поясом. Він устромив стовбур чоловікові в горло і щосили спустив курок. Віддача мало не вибила Люгер у нього з руки. Підборіддя та ніс цієї людини були негайно вибиті з голови. Вибух луною пролунав безлюдними вулицями. Очі чоловіка безконтрольно моргнули. Його коліна почали тремтіти. І все ж таки сила в його руках залишалася. Нік встромив стовбур у м'ясисте ліве око чудовиська і знову натиснув на курок. Постріл відірвав чоловікові чоло. Його ноги почали підгинатися. Пальці Ніка торкнулися вулиці. Він відчув, як руки послабили хватку на його горлі. Але життя уникало нього. Він міг затримати подих на чотири хвилини, але це вже минулося. Чоловік не відпускав його досить швидко. Нік знову вистрілив двічі, повністю відірвавши голову мавполюдини. Руки впали з його горла. Монстр відсахнувся, втративши голову. Його руки піднялися туди, де мало бути обличчя. Він упав на коліна, а потім перекинувся, щойно зрубане дерево.


Нік закашлявся і впав навколішки. Він глибоко зітхнув, відчувши їдкий запах рушничного диму. У вікнах по всьому району спалахнуло світло. Район оживав. Буде поліція, а Ніку не до поліції. Він змусив себе рухатися. Все ще задихаючись, він пробіг до кінця кварталу і швидко пішов геть із району. Здалеку він почув незвичайний дзвінок сирени британської поліції. Потім зрозумів, що все ще тримає Вільгельміну в руці. Він швидко засунув люгер за пояс. За свою кар'єру кілмайстра для AX він багато разів був близьким до смерті. Але він ніколи не був такий близький.


Як тільки червоні виявлять безлад, який він щойно залишив, вони негайно зв'яжуть це зі смертю Оси. Якби менша за розміром людина, яка була з Оссою, була ще жива, вона вже зв'язалася б з ними. Вони поєднали ці дві смерті разом із його візитом до професора Лу і знали, що він був агентом. Він міг майже припустити, що його прикриття зараз розкрите. Він мав зв'язатися з Хоуком. Професор, а також його родина перебували у великій небезпеці. Нік на ходу похитав головою. Це завдання йшло зовсім не так.


РОЗДІЛ СЬОМИЙ


Безпомилковий голос Хоука долинув до Ніка через скремблер. «Що ж, Картер. Зважаючи на те, що ви мені сказали, схоже, що ваше завдання змінилося”.


"Так, сер", - сказав Нік. Він щойно сповістив Хока. Він був у своєму готельному номері на боці Вікторії у Гонконгу. За вікном починала трохи тьмяніти нічна темрява.


Хоук сказав: «Ви знаєте ситуацію там краще за мене. З цього приводу я розберуся з жінкою та хлопчиком. Ви знаєте, що треба робити».


"Так", - сказав Нік. «Мені потрібно знайти спосіб знайти дружину та сина професора та вивезти їх із Китаю».


«Подбайте про це будь-яким можливим способом. Я приїду до Гонконгу у вівторок вдень».


"Так сер." Як завжди, подумав Нік, Хоука цікавлять результати, а не методи. Кіллмайстер міг використовувати будь-який метод, який йому потрібен, якщо він приносив результати.


"Удачі", - сказав Хоук, закінчуючи розмову.


Кіллмайстер переодягся у сухий діловий костюм. Оскільки підкладка навколо його талії не промокла, він залишив її там. Було трохи безглуздо носити його досі, особливо з огляду на те, що він був майже впевнений, що розкрив своє прикриття. Але він планував переодягнути, як тільки дізнається, куди прямувати до Китаю. А довкола його талії було зручно носити його. Він знав одяг


Коли він збирався вдягнути їх, він був трохи пошарпаний через порізи кинджалом на животі. Якби в нього не було набивання, його живіт був би розрізаний, як у щойно спійманої риби.


Нік сумнівався, чи дізнається Хоук чогось від жінки з Орландо. Якби вона була так добре навчена, як він думав, вона б убила і себе, і хлопчика, перш ніж щось скаже.


Кіллмайстер потер синець у горлі. Він уже почав знебарвлюватися. Де йому почати шукати дружину та сина професора? Він може повернутися до будинку і змусити говорити красиво одягненого чоловіка. Але він вже надав Джона Лу достатньо небезпеки. Якщо не будинок, то де? Йому треба було з чогось почати. Нік стояв біля вікна, дивлячись на вулицю. Тепер на тротуарі мало людей.


Він раптово відчув голод. Він не їв з того часу, як заселився в готель. Мелодія переслідувала його, як і деякі пісні. Це був один із номерів, який заспівала дівчина. Нік перестав терти горло. Це була соломинка, яка, мабуть, нічого не значила. Але принаймні з цього можна було розпочати. Він би щось поїв, а потім повернувся до «Прекрасного бару».


Осса перевдягся там, що могло означати, що він когось знав. Навіть у цьому випадку не було жодної гарантії, що хтось йому допоможе. Але знову ж таки, це було місце для початку.


У їдальні готелю Нік випив склянку апельсинового соку, а потім тарілку яєчні з хрустким беконом, тости та три чашки чорної кави. Він затримався над останньою чашкою кави, даючи їжі час заспокоїтися, потім відкинувся на спинку стільця і запалив цигарку зі свіжої пачки. Саме тоді він помітив, що чоловік спостерігає його.


Він був зовні, збоку від одного вікна готелю. Час від часу він виглядав, щоб переконатися, що Нік все ще там. Кіллмайстер дізнався у ньому жилистого чоловіка, який був з Оссою в барі Wonderful. Вони безперечно не втрачали часу дарма.


Нік сплатив чек і вийшов надвір. Нічна темрява перетворилася на темно-сірий. Будинки більше були величезними темними формами. Вони мали форму, і їх можна було побачити через двері та вікна. Більшість машин на вулицях – це таксі, яким все ще потрібно було вмикати фари. Мокрі бордюри та вулиці тепер було легше розрізнити. Тяжкі хмари все ще висіли низько, але дощ припинився.


Кіллмайстер попрямував до пристані порома. Тепер, коли він знав, що за ним знову стежать, йому нема чого було йти до «Прекрасного бару». Принаймні поки що. Цей жилавий чоловік міг би йому багато розповісти, якби його можна було змусити говорити. Насамперед треба було змінити позиції. Йому довелося на мить втратити цю людину, щоб вона могла піти за нею. То була авантюра. У Ніка було передчуття, що жилавий чоловік не був шанувальником-любителем, як двоє інших.


Перш ніж він дістався порома, Нік проїхав по провулку. Він підбіг до кінця і почав чекати. Жилистий чоловік бігцем звернув за ріг. Нік швидко пішов, чуючи, як чоловік скорочує розрив між ними. На іншому розі вулиці Нік зробив те саме: загорнув за ріг, швидко пробіг до кінця кварталу, а потім перейшов на швидку прогулянку. Чоловік залишився із ним.


Незабаром Нік приїхав у район Вікторії, який він любив називати матроським майданчиком. Це була ділянка вузьких вулиць із яскраво освітленими ґратами з боків. Зазвичай у районі було галасливо, грала музика з музичних автоматів, і повії стояли на кожному розі. Але ніч добігала кінця. Вогні, як і раніше, яскраво світили, але музичні автомати працювали тихо. Вуличні повії або вже отримали оцінки, або здалися. Нік шукав якийсь бар, не той, який він знав, а той, який підходив би для його цілей. Ці секції були однакові у всіх великих містах світу. Будинки завжди були двоповерховими. На першому поверсі розташовувалися бар, музичний автомат та танцпол. Дівчата плавали тут, дозволяючи собі побачити себе. Коли один моряк виявив інтерес, він запросив її на танець, купив їй кілька напоїв і почав торгуватися через ціну. Як тільки ціна була встановлена і сплачена, дівчина повела моряка нагору. Другий поверх виглядав як хол готелю з рівномірно розташованими з обох боків кімнатами. Дівчина зазвичай мала свою кімнату, де вона жила і працювала. У ньому було небагато – ліжко, звичайно, шафа та комод для її кількох дрібничок та речей. Планування кожної будівлі було однаковим. Нік добре їх знав.


Якщо його план збирався спрацювати, йому потрібно було збільшити розрив між ним та його послідовником. Секція займала приблизно чотири квадратні блоки, що не давало йому великого простору для роботи. Настав час було починати.


Нік загорнув за ріг і побіг на повній швидкості. На півдорозі через квартал він дійшов до короткого провулка, заблокованого дерев'яним парканом на іншому кінці. По обидва боки провулка стояли сміттєві баки. Кіллмайстер знав, що в нього більше немає темряви. Він має використовувати свою швидкість. Він швидко побіг до паркану, оцінивши його висоту приблизно десять футів. Збоку він перетягнув один із сміттєвих баків, заліз на нього і переліз через паркан. З іншого боку, він злетів до кінця кварталу, загорнув за ріг і


знайшов будинок, який шукав. Він сидів на вістрі блоку трикутної форми. З іншого боку вулиці можна було легко побачити, як хтось виходить чи заходить. До стіни примикав навіс із навісом, дах якого знаходився просто під одним із вікон другого поверху. Нік зробив уявну відмітку про те, де буде кімната, коли побіг до бару.


Неонова вивіска над вхідними дверима говорила Club Delight. Він був яскравим, але не блимав. Двері були відчинені. Нік увійшов. У кімнаті було темно. Ліворуч від нього на половину довжини кімнати тяглася барна стійка із загнутими під різними кутами стільцями. Матрос зайняв один із табуретів, поклавши голову на поперечину. Праворуч від Ніка мовчав музичний автомат, залитий яскравим синім світлом. Простір між баром та музичним автоматом використовувався для танців. Крім того, будки були порожніми, за винятком останньої.


Там була товста жінка, що схилилася над паперами. Тонкі окуляри без оправи лежали на кінчику її опуклого носа. Вона викурила довгу сигарету, застромлену в мундштук. Коли Нік увійшов, вона глянула на нього, не повертаючи голови, просто закотила очі до верхніх очок і подивилася на нього поверх окулярів. Все це було видно за той час, який Ніку знадобився, щоб дістатися від вхідних дверей до сходів, які знаходилися ліворуч від нього, наприкінці бару. Нік не вагався. Жінка відкрила рота, щоб щось сказати, але коли слово прозвучало, Нік уже був на четвертій сходинці. Він продовжував підніматися, роблячи дві сходинки за раз. Коли він досяг вершини, він був у коридорі. Він був вузьким, з одним ліхтарем на півдорозі вниз, з глибоким килимом та пахло сном, сексом та дешевими духами. Кімнати не зовсім були кімнатами, але з кожного боку загородили перегородки. Стіни були висотою близько восьми футів, а стеля будівлі сягала більш ніж на десять футів. Нік вирішив, що вікно, яке він хотів, буде третьою кімнатою праворуч від нього. Коли він почав це робити, він помітив, що двері, що відокремлюють кімнати від холу, були з дешевої фанери, пофарбованої у яскраві кольори, з приклеєними до них мішурними зірками. Зірок мали імена дівчаток, у кожної різні. Він пройшов повз двері Марго і Ліли. Він хотів Вікі. Кіллмайстер планував бути настільки ввічливим, наскільки мав час, але він не міг зволікати з поясненнями. Коли він спробував відчинити двері Вікі і виявив, що вони замкнені, він відступив і одним сильним ударом розколов замок. Двері відчинилися, з шумом ударилися об стіну і впали під кутом зі зламаною верхньою петлею.


Вікі була зайнята. Вона лежала на маленькому ліжку, її пухкі, гладкі ноги були широко розставлені, відповідаючи поштовхам великого рудоволосого чоловіка на ній. Її руки міцно обвилися навколо його шиї. На оголених сідницях чоловіка напружилися м'язи, а спина блищала від поту. Його великі руки повністю покрили її пишні груди. Спідниця та трусики Вікі лежали зім'ятою грудкою біля ліжка. Матроська форма була акуратно накинута на комод.


Нік уже підійшов до вікна, намагаючись відчинити його, перш ніж матрос його помітив.


Він підвів голову. "Вітання!" він гукнув. «Хто ти, чорт забирай?»


Він був мускулистим, великим та красивим. Тепер він стояв на ліктях. Волосся на його грудях було густим і яскраво-червоним.


Вікно наче заклинило. Нік не міг відкрити його.


Блакитні очі матроса спалахнули гнівом. "Я поставив вам питання, спорт", - сказав він. Його коліна піднімалися. Він збирався покинути Вікі.


Вікі крикнула: Мак! Мак! »


«Мабуть, Мак є вибивалою», - подумав Нік. Зрештою він звільнив вікно. Він повернувся до пари, обдарувавши їх найширшою хлоп'ячою посмішкою. "Просто проходжу, хлопці", - сказав він.


Гнів покинув очі моряка. Він почав усміхатися, потім посміхнувся і нарешті засміявся вголос. То був від душі, гучний сміх. «Це досить кумедно, якщо подумати, – сказав він.


Нік просунув праву ногу через відчинене вікно. Він зупинився, поліз у кишеню і витяг десять гонконгських доларів. Він зім'яв її і обережно кинув матросу. «Развеляйтесь, - сказав він. Потім: "Це добре?"


Моряк з усмішкою глянув на Вікі, потім на Ніка. «У мене було й гірше».


Нік помахав рукою, потім спустився з чотирьох футів на дах сараю. Наприкінці він упав навколішки і перекотився через край. До вулиці було вісім футів униз. Він загорнув за ріг будівлі і втік за вікном, потім кинувся через вулицю і пішов назад. Він залишався в тіні, тримаючись ближче до барної стійки, доки не повернувся назад до вікна. Тепер він був прямо через дорогу від бару, звідки йому було видно три сторони будівлі. Не зводячи очей з вікна, він увійшов у тінь, притулився спиною до паркану навпроти нього і зупинився.


Було досить ясно, щоб ясно бачити вікно. Нік побачив, як крізь нього стирчать голова та плечі жилистого чоловіка. У правій руці він тримав армійську .45. «У цієї групи виразно була пристрасть до армійських .45-м», - подумав Нік. Чоловік не поспішав, оглядаючи вулицю.


Потім Нік почув голос моряка. "Все гаразд зараз.


Це вже занадто. Веселощі – це весело – один хлопець, добре, але двоє – страшенно багато». Нік побачив, як рука моряка обняла чоловіка за груди і затягла назад до кімнати. «Чорт забирай, клоуне. Подивися на мене, коли я розмовляю з тобою.


Мак! Mac! - крикнула Вікі.


Тоді матрос сказав: «Не спрямовуй на мене пістолет, друже. Я запхну це тобі в горло і примушу тебе з'їсти.


Лунала метушня, звук тріскачого дерева, тріск стисненого кулака в обличчя. Скло розбилося, на підлогу впали важкі предмети. І Вікі закричала: Мак! Mac! »


Нік посміхнувся і притулився до паркану. Він похитав головою, поліз у кишеню пальта і закурив одну зі своїх цигарок із золотим наконечником. Шум із вікна не вщухав. Нік спокійно курив цигарку. З вікна пролунав третій голос, низький, вибагливий. Армійський .45 пробив верхню частину вікна і приземлився на даху сараю. «Напевно, Мак, – подумав Нік. Він випустив у повітря кільця диму. Щойно жилистий чоловік вийшов із будівлі, він пішов за ним. Але це виглядало так, ніби це займе чимало часу.


Розділ восьмий


Світанок настав без сонця; він залишався прихованим за темними хмарами. У повітрі все ще було холодно. Рано-вранці на вулицях Гонконгу почали з'являтися люди.


Нік Картер притулився до паркану і прислухався. Гонконг розплющив очі, потягнувся, готуючись до нового дня. У всіх містах було шумно, але нічний шум якимось чином відрізнявся від галасу раннього ранку. Дим вився з дахів, змішуючись із низькими хмарами. У повітрі стояв запах їжі, що готується.


Нік наступив на недопалок сьомої сигарети. З вікна не долинало жодного звуку більше години. Нік сподівався, що моряк і Мак залишили досить жилисту людину, щоб слідувати за ним. Ця людина була соломинкою, за яку схопився Нік. Якби він не розплатився, було б витрачено багато часу. А часу було те, чого Ніка не мав.


Куди піде ця людина? Нік сподівався, що як тільки він зрозуміє, що втратив того, за ким мав слідувати, він доповість своєму начальству. Це дало б Ніку дві соломинки.


Раптом з'явився чоловік. Він ніби вискочив із парадних дверей, зовсім не дуже добре виглядав. Його кроки зупинилися, похитнулися. Пальто його костюма було розірвано через плече. Його обличчя зблідло від синців, обидва очі почали опухати. Деякий час він безцільно тинявся, не знаючи, куди йти. Потім він поволі рушив до гавані.


Нік почекав, поки чоловік майже зник з поля зору, і рушив за ним. Чоловік рухався повільно, болісно. Здавалося, кожен крок потребує величезних зусиль. Кіллмайстер хотів, щоб цю людину затримали, а не забили до напівсмерті. Однак він міг оцінити почуття моряків. Ніхто не любить, коли його переривають. Особливо двічі. І він уявив, що цей жилавий чоловік зовсім позбавлений гумору. Він, напевно, став агресивним, розмахуючи цим 45 калібром. Тим не менш, Нік співчував цій людині, але він міг зрозуміти, чому моряк зробив те, що він зробив.


Вийшовши з ігрового майданчика для моряків, чоловік, здавалося, трохи пожвавішав. Його кроки стали неквапливішими, швидшими. Здавалося, він щойно вирішив, куди йде. Нік відставав на два квартали. Поки що чоловік жодного разу не озирнувся.


І тільки коли вони досягли доків уздовж гавані, Нік зрозумів, куди прямує ця людина. Пором. Він збирався повернутися до Коулуна. Чи він був звідти? Чоловік підійшов до ранкового натовпу на сходовому майданчику і зупинився на краю. Нік тримався біля будівель, намагаючись не попадатися на очі. Схоже, цей чоловік не знав, що він хотів робити. Двічі він відступав від майданчика та повертався. Здавалося, побиття вплинуло на його розум. Він глянув на людей навколо нього, потім на гавань, куди мав іти пором. Він рушив назад по причалу, зупинився і навмисне пішов від пристані. Нік спантеличено насупився, почекав, поки чоловік майже зник з поля зору, потім пішов за ним.


Міцний чоловік провів Ніка прямо у його готель. Зовні, під тим самим вуличним ліхтарем, де зустрілися Осса і той чоловік, він зупинився і подивився на вікно Ніка.


Цей хлопець просто не здавався. Тоді Нік зрозумів дії цієї людини на поромі. Він мав працювати таким чином. Якби він повідомив про те, що насправді сталося, своєму начальству, вони, мабуть, убили б його. Невже він справді збирався перейти в Коулун? Чи він прямував кудись на причал? Він глянув через гавань і рушив уздовж причалу. Можливо, він знав, що Нік наздогнав його, і подумав, що спробує трохи заплутати.


В одному Нік був упевнений: чоловік перестав рухатися. І ви не можете слідувати за людиною, яка вас нікуди не веде. Настав час поговорити.


Міцний чоловік не рушив із ліхтарного стовпа. Він глянув на кімнату Ніка, ніби молився, щоб у ній був Кіллмайстер.


На тротуарах стало людно. Люди стрімко рухалися по них, ухиляючись один від одного. Нік знав, що йому треба бути обережним. Він не хотів, щоб довкола був натовп, коли він протистоїть ворогові.


У дверному отворі будівлі через дорогу від готелю Нік перевів Вільгельміну з пояса до правої кишені пальта. Він тримав руку в кишені, тримаючи палець на спусковому гачку, як у старих фільмах про гангстерів. Потім він рушив через вулицю.


Цей жиластий чоловік був так занурений у свої думки і дивився у вікно готелю, що навіть не помітив, як підійшов Ніка. Нік підійшов до нього ззаду, поклав ліву руку чоловікові на плече і встромив стовбур «Вільгельміни» йому в поперек.


"Замість того, щоб дивитися на кімнату, давайте повернемося до неї", - сказав він.


Чоловік напружився. Його погляд перемістився на шкарпетки черевиків. Нік бачив, як смикаються м'язи на його шиї.


- Рухайся, - тихо сказав Нік, сильніше притискаючи «люгер» до спини.


Чоловік мовчки підкорився. Вони ввійшли в готель і, як старі друзі, піднялися сходами, а Кіллмайстер дружелюбно посміхнувся всім, повз кого вони проходили. Коли вони підійшли до дверей, Нік уже тримав ключ у лівій руці.


«Поклади руки за спину і притулиться до стіни», - наказав Нік.


Чоловік слухався. Його очі уважно стежили за рухами Кілмастера.


Нік відчинив двері і відступив. "Добре. Усередині.


Чоловік відійшов від стіни та увійшов до кімнати. Нік пішов за ним, зачиняючи і зачиняючи за собою двері. Він витяг Вільгельміну з кишені, націлив стовбур на живіт чоловіка.


"Закрий руки за шию і повернись", - наказав він.


І знову чоловік мовчки слухався.


Нік поплескав чоловіка по грудях, кишенях штанів, внутрішній стороні обох ніг. Він знав, що у цієї людини більше немає 45 калібру, але, можливо, у нього було щось ще. Він нічого не знайшов. "Ви розумієте англійською", - сказав він, коли закінчив. "Ви говорите на ньому?"


Чоловік мовчав.


«Добре, – сказав Нік. "Опусти руки і повернись". Матрос та Мак попрацювали над ним досить добре. Він виглядав сумним.


Погляд людини змусив Ніка трохи розслабитись. Коли чоловік повернувся до нього обличчям, його права нога хльоснула Ніка між ніг. Біль промайнув крізь нього, як чагарник. Він зігнувся навпіл, хитаючись назад. Чоловік зробив крок уперед і лівою ногою вибив Вільгельміну із руки Ніка. Коли нога вдарилася об Люгер, пролунало клацання металу по металу. Заповнившись болем у паху, Нік спіткнувся об стіну. Він мовчки проклинав себе через те, що не помітив сталевих кінчиків туфель чоловіка. Чоловік ішов за Вільгельмін. Нік зробив два глибокі вдихи, потім відійшов від стіни, стиснувши зуби від гніву. Гнів був спрямований на нього самого, щоб він розслабився, хоч цього робити не слід. Очевидно, чоловік був не в такому поганому стані, як мав вигляд.


Чоловік нахилився, торкаючись пальцями "люгера". Нік вдарив його ногою, і він упав. Він перекотився на бік і накинувся на ці жахливі черевики зі сталевим наконечником. Удар потрапив Ніка у живіт, відкинувши його назад до ліжка. Чоловік знову вибрав Люгер. Нік швидко відійшов від ліжка, штовхнув Вільгельміну в кут, поза досяжністю. Міцний чоловік стояв навколішки. Нік ляснув його по шиї обома сторонами розкритої долоні, а потім своєю відкритою долонею швидко вдарив чоловіка по носі, розірвавши його ніздрі. Чоловік скрикнув в агонії, потім звалився кучерями, закривши обличчя обома руками. Нік перетнув кімнату і взяв Вільгельміну.


Він сказав крізь зуби: "Тепер ти розповіси мені, чому ти стежив за мною і на кого працюєш".


Рух був надто швидким, щоб Нік його помітив. Рука чоловіка перемістилася в кишеню сорочки, витягла маленьку круглу пігулку і засунула її до рота.


"Ціанід", - подумав Нік. Він засунув Вільгельміну в кишеню пальта і швидко підійшов до чоловіка. Пальцями обох рук він намагався розсунути щелепи чоловіка, щоб зуби не розчавили пігулку. Але було вже запізно. Смертельна рідина вже пройшла через організм людини. Через шість секунд він був мертвий.


Нік стояв, дивлячись на тіло. Він відсахнувся і плюхнувся на ліжко. Між ніг був біль, який ще не зникне. Його руки були залиті кров'ю з чоловіка. Він знову ліг на ліжко і прикрив очі правою рукою. Це була його соломинка, його єдина авантюра, і він її програв. Куди б він не пішов, скрізь був глухий мур. У нього не було жодної гідної перерви з того часу, як він почав це завдання. Нік заплющив очі. Він почував себе втомленим і розбитим.


Нік не знав, скільки він там пролежав. Не могло бути більше кількох хвилин. Раптом він сів. Що з тобою, Картер? він думав. Немає часу зануритися в жалість до себе. Отже, ви мали кілька поганих перерв. Це була частина роботи. Можливості все ще залишалися відкритими. У тебе були складніші завдання. Ладити з нею.


Він почав з душу і гоління, поки його думки обмірковували можливості, що залишилися. Якщо він не міг придумати нічого іншого, залишився бар Wonderful.


Коли він вийшов із ванної


він відчув себе набагато краще. Він затяг набивання навколо талії. Замість того, щоб помістити П'єра, крихітну газову бомбу, між його ніг, він прикріпив її ізолентою до невеликого заглиблення відразу за лівою кісточкою. Коли він натягнув носок, було видно невелику гулю, але це було схоже на опухлу кісточку. Він перестав одягатися у тому ж діловому костюмі. Він витяг обойму з Вільгельміни і замінив чотири відсутні гільзи. Він притис Вільгельміну за пояс на тому місці, де вона була раніше. Потім Нік Картер повернувся на роботу.


Він почав із мертвої людини. Він обережно переглянув кишені чоловіка. Гаманець виглядав так, наче його недавно купили. Скоріш за все, матрос. Нік знайшов дві фотографії китаянок, квиток у пральню, дев'яносто гонконгських доларів готівкою та візитку з бару Wonderful. Це місце з'являлося скрізь, де він повернувся. Він глянув на зворотний бік карти. Написані олівцем слова Вікторія-Квангчоу.


Нік покинув тіло і повільно підійшов до вікна. Він дивився надвір, але нічого не бачив. Гуанчжоу був китайський кантон, столиця провінції Гуандун. Кантон знаходився трохи більш ніж за сто миль від Гонконгу, в Червоному Китаї. Там були дружина та хлопчик? Це було велике місто. Він розташовувався на північному березі Перлинної річки, що текла на південь у Гонконгу. Можливо, там були дружина та хлопчик.


Але Нік сумнівався, чи це було те, що мало на увазі на картці. То була візитна картка бару. Він відчував, що все, що мала на увазі Вікторія-Гуанчжоу, було прямо тут, у Гонконгу. Але що? Місце? Річ? Персона? І чому ця людина мала таку картку? Нік згадав усі події, які відбулися з того часу, як він побачив людину, що виглядає з вікна їдальні. Одне впадало у вічі - дивні дії цієї людини на поромній пристані. Або він збирався сісти на пором, але боявся повідомити начальство про свою невдачу, або він знав, що Нік був там, і не хотів повідомляти, куди йде. І він рушив по причалу.


Кіллмайстер міг бачити з вікна гавань, але не поромну пристань. Він уявив уявну картину місцевості. Поромний причал був оточений з кожного боку плавучим співтовариством сампанів та джонок. Вони стояли пліч-о-пліч майже до самого майданчика. Щоб доставити Кеті Лу і Майка до Кантона, вони повинні були доставити їх зі Штатів до Гонконгу, а потім…


Але звісно! Це було так очевидно! З Гонконгу вони доставили їх Перлинною річкою в Кантон на човні! Туди й прямував чоловік, відходячи від пристані, - до човна десь уздовж цієї спільноти човнів. Але їх було так багато у цьому районі. Він мав бути досить великим, щоб проїхати близько сотні миль до Кантона. Сампан, мабуть, витримав би це, але малоймовірно. Ні, він мав бути більшим за сампан. Це саме собою звузило коло питань, оскільки дев'яносто відсотків човнів у гавані були сампанами. То був ще один ризик, соломинка, авантюра, що завгодно. Але то було щось.


Нік засмикнув вікно фіранкою. Він склав зайвий одяг у чемодан, вимкнув світло і вийшов із кімнати, замкнувши за собою двері. Йому доведеться знайти інше місце, щоби залишитися. Якби він виписався, знайшлося б комусь прибрати кімнату відразу. Він вважав, що тіло буде виявлено ближче до вечора. Цього часу може вистачити. У коридорі Нік упустив валізу в лоток для білизни. Він проліз через вікно в кінці коридору, спустився пожежними сходами. Внизу він упав на шість футів зі сходів і опинився в провулку. Він обтрусився і швидко пішов надвір, тепер заповнений людьми і жвавим рухом. У першої поштової скриньки, що проходить повз, Нік упустив ключ від номера в готелі. Хоук залагодить стосунки з поліцією та готелем, коли приїде до Гонконгу. Нік змішався з натовпом на тротуарі.


Повітря все ще було свіжим. Але хмари розсіялися, і сонце яскраво світило крізь розлами в них. Вулиці та тротуари почали сохнути. Люди снували навколо і повз Ніка, поки він йшов. Іноді з порту виходили матроси з похмілля та м'ятої форми. Нік подумав про рудоволосого матроса і подумав, що він робить у цей час; мабуть, все ще б'ється з Вікі. Він усміхнувся, згадавши сцену, коли він увірвався до кімнати.


Нік досяг доків і попрямував до пристані порома, його досвідчені очі шукали безліч сампанів і джонок, з'єднаних, як ланки ланцюга, в гавані. Човен буде не в цьому відсіку, а з іншого боку причалу. Якщо взагалі був човен. Він навіть не знав, як він це вибере.


Великий паром з пихканням відривався від пристані, коли до неї наближався Нік. Він перетнув пристань до доків з іншого боку. Нік знав, що йому треба бути обережним. Якщо червоні зловлять його, що копається в їхньому човні, вони спочатку вб'ють, а потім дізнаються, ким він був.


Кіллмайстер залишався поряд з


будівлею, його очі уважно вивчали кожен човен, який виглядав більше, ніж сампан. Він провів весь ранок і частину дня безрезультатно. Він пройшов доками майже так само далеко, як і човни. Але коли він дістався до ділянки, де великі кораблі з усього світу або завантажували або розвантажували вантажі, він повернув назад. Він подолав майже милю. Прикро було те, що човнів було надто багато. Навіть після усунення сампанів залишилася їхня велика кількість. Можливо, він уже це пройшов; йому не було з чим це ідентифікувати. І знову візитна картка може означати зовсім не човен.


Нік заново досліджував кожен човен розміром більше за сампан, повертаючись до поромної пристані. Хмари розвіялися; вони висіли високо в небі, подібні до розсипаного попкорну на темно-синій скатертині. А післяполудне сонце зігріло доки, випарувавши вологу з асфальту. Деякі човни були пов'язані із сампанами; інші стояли якорі трохи далі. Нік зауважив, що водні таксі регулярно курсують між величезними кораблями американського флоту та назад. Через денний приплив великі кораблі розгорнулися на якірних ланцюгах, тож вони сіли боком через гавань. Сампани збиралися навколо кораблів, як п'явки, їхні пасажири пірнали за п'ятаками, покинутими матросами.


Нік побачив баржу незадовго до того, як досяг сходового майданчика. Він пропустив його раніше, бо його ніс був спрямований у док. Він був поставлений на якір недалеко від ряду сампанів, і з-за пополудневого припливу він теж сидів боком. З того місця, де стояв Нік, він міг бачити лівий борт та корму. Жирним шрифтом жовтого кольору на кормі написано: Kwangchow!


Нік відступив у тінь складу. Чоловік стояв на палубі баржі, дивлячись у бінокль на причалі. Його праве зап'ястя було забинтоване білою пов'язкою.


У тіні складу Нік широко посміхнувся. Він дозволив собі глибоко зітхнути із задоволенням. Людина в баржі була, звичайно, нерозлучним другом Осси. Нік притулився до складу і сів. Все ще посміхаючись, він витяг одну зі своїх цигарок і закурив. Потім він посміхнувся. Він схилив гарну голову набік і розреготався. Він щойно отримав свою першу перерву.


Кіллмайстер дозволив собі цю дивну розкіш рівно на одну хвилину. Його не хвилювала людина з біноклем; сонце світило чоловікові в обличчя. Поки Нік залишався у тіні, його було майже неможливо побачити звідти. Ні, Ніку було про що турбуватися. Поліція, безперечно, знайшла тіло в його кімнаті і, мабуть, зараз його шукає. Вони шукатимуть Кріса Вілсона, американського туриста. Пора було Ніку стати кимось іншим.


Він підвівся, загасив сигарету і попрямував до майданчика, залишаючись у тіні. Він не мав шансу наблизитися до сміття при світлі дня, принаймні, поки на палубі був бінокль. Прямо зараз йому потрібне було місце, щоб переодягнутися.


Коли Нік дістався порому, він був переповнений. Він обережно пройшов повз людей, не відриваючи очей від поліції.


Коли він перетнув його, він ступив на перший палець дока, що вказував на гавань. Він повільно пройшов повз ряди сампанів, уважно спостерігаючи за ними. Вони тяглися рядами, як кукурудза, і Нік продовжував, доки не знайшов ту, яку хотів.


Він стояв поруч із причалом у другому ряду від гавані. Нік, не роздумуючи, ступив на неї і пірнув під дах маленької хатини. Він одразу помітив ознаки занедбаності, відсутність будь-якого одягу, дах, яким пролився дощ, що залив ліжко і невелику піч, консервні банки зі слідом іржі на губах. Хто знав, чому і коли окупанти пішли? Можливо, вони знайшли місце, щоб залишитися на суші, доки шторм не вщухне. Можливо, вони були мертві. Від сампана пахло пліснявою. Деякий час він був покинутий. Нік перебрав шахраїв та закутків і знайшов жменю рису та невідкриту банку стручкової квасолі.


Баржу із сампана він не бачив. Залишалося близько двох годин денного світла. Це був шанс, але він мав переконатися, що то та баржа. Він роздягнувся і зняв набивання з талії. Він думав, що за чотири хвилини він зможе пропливти під першим рядом сампанів і опинитися в гавані, перш ніж йому доведеться подихати повітрям. Якщо бінокль усе ще був на палубі, йому довелося б наближатися до мотлоху з носа або з правого борту.


Голий, за винятком Х'юго, Нік зісковзнув з борту сампана у крижану воду. Він почекав кілька секунд, доки перший напад холоду не залишив його; потім він поринув під воду і почав плавати. Він пройшов під першим рядом сампанів і повернув праворуч до водної сторони порома. Потім він сплив рівно на два глибокі вдихи свіжого повітря. Він мигцем побачив баржу, коли знову поринув у воду. Ніс був спрямований на нього. Він підплив до нього, намагаючись триматися приблизно шість футів під ним.


нар. Йому довелося ще раз подихати повітрям, перш ніж його рука торкнулася товстого дна баржі.


Просуваючись уздовж кіля, він дозволив собі повільно піднятися правим бортом, майже за кормою. Він перебував у тіні баржі, але не було жодної опори, не було за що триматися. Якірний ланцюг лежав на носі. Нік поставив ноги на кіль, сподіваючись, що це допоможе йому втриматись. Але відстань від кіля до поверхні була занадто великою. Він не міг тримати голову у воді. Він рушив до форштевня правим бортом плетеного в кошик керма. Тримаючи кермо напряму, він міг залишатися в одному положенні. Він усе ще був у тіні баржі.


Потім він побачив, як крізь лівий борт спускається шлюпка.


У нього забрався чоловік із перев'язаним зап'ястям і незграбно поплентався до причалу. Він надавав перевагу зап'ястю і не міг однаково тягнути весла.


Нік чекав, тремтячи від холоду, хвилин двадцять. Човен повернувся. На цей раз із чоловіком була жінка. Її обличчя було суворо красивим, як у професійної повії. Губи були повними та яскраво-червоними. Її щоки покрилися рум'янцем там, де шкіра щільно прилягала до кістки. Волосся в неї було чорне, як вороня, туге, зібране в пучок на потилиці. Очі були смарагдовою красою і були такими ж твердими. На ній була облягаюча сукня кольору лаванди з квітковим візерунком, з розрізом по обидва боки, що доходили до стегон. Вона сіла в човен, склавши коліна разом, зчепивши їх руками. З боку Ніка він побачив, що на ній немає трусиків. Насправді він сумнівався, чи носить вона щось під цим яскравим шовком.


Коли вони досягли краю мотлоху, чоловік скочив на борт, потім простяг руку, щоб допомогти їй.


На кантонському діалекті жінка запитала: «Ви ще не отримали звістки від Йонга?»


"Ні", - відповів чоловік на тому ж діалекті. "Можливо, завтра він завершить свою місію".


"Можливо, нічого", - огризнулася жінка. «Можливо, він пішов шляхом Оси».


«Осса…» – почав чоловік.


«Осса був дурнем. Ти, Лінге, дурень. Я мала знати краще, перш ніж очолити операцію в оточенні дурнів».


«Але ми віддані справі!» - Вигукнула Лінг.


Жінка сказала: «Гучніше, у Вікторії тебе не чують. Ти ідіот. Новонароджене немовля присвячує себе годівлі самого себе, але нічого не вміє. Ви новонароджена дитина, до того ж кульгавий.


«Якщо я колись побачу це…»


«Ти або втечеш, або помреш. Він лише одна людина. Одна людина! А ви всі, як перелякані кролики. Прямо зараз він може бути на шляху до жінки та хлопчика. Він не може довго чекати».


"Він буде…"


«Він, мабуть, убив Йонга. Я думав, що з усіх вас, принаймні, Йонг досягне успіху».


«Шейла, я…»


«То ти хочеш накласти на мене руки? Ми чекаємо Йонг до завтра. Якщо він не повернеться до завтрашньої ночі, ми вантажимося і йдемо. Я хотів би зустрітися з цією людиною, яка вас усіх налякала. Лінг! Ти лапаєш мене, як цуценя. Чудово. Заходь у каюту, і я зроблю тебе хоч наполовину людиною.


Нік уже багато разів чув, що буде далі. Йому не треба було замерзати у крижаній воді, щоб почути це знову. Він пірнув і рушив уздовж дна баржі, поки не досяг носа. Потім він наповнив легені повітрям і рушив назад до сампан.


Сонце майже сіло, коли він підійшов, щоб вдихнути ще один ковток повітря. Через чотири хвилини він знову пройшов під першим рядом сампанів і повернувся до свого позиченого. Він підвівся на борт і витерся своїм діловим костюмом, енергійно розтираючи шкіру. Навіть після того, як він висох, йому знадобився деякий час, щоб перестати тремтіти. Він витяг човен майже на всю довжину і заплющив очі. Йому потрібний сон. Оскільки Йонг був мертвим чоловіком у кімнаті Ніка, малоймовірно, що він з'явиться завтра. Це давало Ніку принаймні до вечора. Він повинен вигадати, як сісти на цю баржу. Але зараз він утомився. Ця холодна вода виснажила його сили. Він віддалився від себе, дозволивши гойдалому сампану забрати його. Завтра він розпочне. Він буде добре відпочиваючим та готовим до всього. Завтра. Завтра був четвер. Він мав до вівторка. Час летів швидко.


Нік різко прокинувся. На мить він не знав де знаходиться. Він почув легкий плескіт води по стінці сампана. Баржа! Баржа все ще у гавані? Можливо, жінка, Шейла, передумала. Тепер поліція знала про Юну. Може, вона впізнала.


Він сів, задубівши зі свого жорсткого ліжка, і подивився на другий бік поромної пристані. Великі кораблі ВМФ знову змінили позиції у гавані. Вони сіли вздовж, спрямувавши носи у бік Вікторії. Сонце сиділо високо, мерехтіння у воді. Нік побачив баржу, її корма повернулася у бік гавані. На борту не було жодних ознак життя.


Нік зварив жменю рису. Він їв рис та банку стручкової квасолі пальцями. Коли він закінчив, він помістив дев'яносто гонконгських доларів, які він зняв із костюма, в порожню банку, а потім поставив банку туди, де він її знайшов. Швидше за все, пасажири


Якби сампан не повернувся, але якби вони повернулися, він принаймні заплатив би за свою кімнату та харчування.


Нік відкинувся в сампані і закурив одну зі своїх цигарок. Дня майже скінчилася. Все, що йому треба було зробити, — це дочекатися ночі.


Розділ дев'ятий


Нік чекав у сампані, доки не стемніло. Уздовж гавані блищали вогні, і за нею він бачив вогні Коулуна. Хлам тепер був поза полем його зору. Цілий день він не бачив на ньому жодного руху. Але, звісно, він дочекався далеко за північ.


Він загорнув Вільгельміну і Хьюго в одяг кулі, який був прив'язаний до його талії. Він не мав поліетиленового пакету, тому йому доводилося утримувати одяг із води. П'єр, крихітна газова бомба, була прикріплена стрічкою прямо за його лівою пахвою.


Сампани навколо нього були темні та тихі. Нік знову поринув у крижану воду. Він рухався повільним бічним помахом, тримаючи пакунок над головою. Він пройшов між двома сампанами у першому ряду, потім попрямував до відкритої води. Рух йшов повільно, і він упевнився, що немає бризок. Вийшовши за межі порома, він повернув праворуч. Тепер він міг побачити темний силует баржі. Вогнів не було. Пройшовши поромну пристань, він попрямував прямо до носа баржі. Діставшись до нього, він повис на якірному ланцюзі та відпочивав. Тепер йому треба бути дуже обережним.


Нік підіймався ланцюгом, поки його ноги не вийшли з води. Потім, використовуючи вузлик як рушник, він витер ступні та ноги. Не можна залишати мокрі сліди палубі. Він переліз через носовий поручень і безшумно впав на палубу. Схиливши голову, слухав. Нічого не чуючи, він тихенько одягнувся, засунув Вільгельміну за пояс штанів і тримав Х'юго в руці. Пригнувшись, він рушив по доріжці з лівого боку каюти. Він помітив, що човен зник. Досягши кормової палуби, він побачив три сплячі тіла. "Якби Шейла і Лінг були на борту, - подумав Нік, - швидше за все, вони були б у каюті". Ці троє мають бути командою. Нік легко встав між ними. Не було дверей, що закривали передню частину кабіни, лише невеликий арковий простір. Нік просунув голову, прислухаючись і дивлячись. Він не чув дихання, крім трьох за ним; він нічого не бачив. Він увійшов усередину.


Зліва від нього стояли три ліжка, одне на іншому. Праворуч від нього були умивальник та плита. За ним стояв довгий стіл із лавами з боків. Щогла пройшла через центр столу. По два ілюмінатори з боків кабіни. За столом були двері, мабуть, голова. У хатині йому не було де сховатися. Шафки для зберігання були надто маленькими. Всі відкриті простори вздовж перебирання добре переглядалися з кабіни. Нік подивився вниз. Під головною палубою буде місце. Вони, мабуть, використали б це для зберігання. Нік вирішив, що люк буде десь поруч із узголів'ям. Він обережно рушив по столу і відчинив двері в голову.


Унітаз був встановлений урівень з палубою за східним зразком і занадто малий для люка внизу. Нік відступив у головну каюту, оглядаючи палубу очима.


Місячного світла було достатньо, щоб розрізнити силуети. Він нахилився, коли відступав, легко ковзаючи пальцями палубою. Тріщину він знайшов між ліжками та умивальником. Він провів руками площею, знайшов підйомник для пальців і повільно підвівся. Люк був навісним і добре використовувався. Коли він її відкрив, вона видала лише легкий писк. Проріз був близько трьох квадратних футів. Внизу чекала тьмяна темрява. Нік знав, що дно мотлоху не могло бути більше чотирьох футів униз. Він спустив ноги через край і опустився. Він опустився тільки до рівня грудей, перш ніж його ноги торкнулися дна. Нік сів, закриваючи над собою люк. Все, що він тепер міг чути, було легким плесканням води по сторонах мотлоху. Він знав, що коли вони будуть готові до переїзду, вони завантажуватимуть на борт запаси. І вони, мабуть, зберігають їх у цьому місці.


Використовуючи руки, щоб направити його, Нік вирушив на корму. Темрява була абсолютною; він мав діяти строго навпомацки. Він знайшов лише згорнуте запасне вітрило. Він повернувся назад. Якби перед люком нічого не було, він міг би залізти у вітрило. Але вони, мабуть, захочуть перемістити його до магазину. Він мав знайти щось краще.


Перед люком він виявив п'ять ящиків. Працюючи якомога тихіше, Нік розв'язав ящики і розташував їх так, щоб за ними залишався вільний простір і достатньо місця від верху до стелі, щоб він міг пролізти через них. Потім він знову міцно прив'язав їх. Ящики були не надто важкими, і через темряву він не міг прочитати, що в них було. Напевно, продукти харчування. Нік переповз через них у свій маленький простір. Йому доводилося сидіти, упершись колінами в груди. Він засунув Х'юго в один із ящиків у межах легкої досяжності і поклав Вільгельміну між його ніг. Він відкинувся назад, його вуха намагалися


уловлювати кожен шум. Все, що він міг чути, - це вода об борт мотлоху. Потім він почув ще щось. Це був легкий дряпаючий звук. Його тілом пробіг холодок.


Щури!


Болючі, брудні, більші, як відомо, нападали на чоловіків. Нік уявлення у відсутності, скільки їх було. Здавалося, подряпання оточувало його. І він був ув'язнений. Якби він міг бачити! Потім зрозумів, що вони роблять. Вони дряпали коробки навколо нього, намагаючись дістатися вершини. Вони, мабуть, голодували, переслідуючи його. У Ніка у руці був Хьюго. Він знав, що ризикує, але почував себе в пастці. Він витяг запальничку і запалив полум'я. На мить він був засліплений світлом, потім побачив двох з них нагорі коробки.


Вони були великі, як вуличні кішки. Вуса на їхніх довгих загострених носах тремтіли з боку на бік. Вони дивилися на нього зверху вниз розкосими чорними очима, що блищали в полум'ї запальнички. Запальничка стала надто гарячою. Він упав на палубу і згас. Нік відчув, як щось пухнасте впало йому на коліна. Він ударив по ньому Х'юго, почувши клацання зубів по лезу. Потім ця штука виявилася в нього між ногами. Він продовжував тикати в нього Х'юго, поки його вільна рука шукала запальничку. Щось потягло його за штанину. Нік знайшов запальничку і швидко запалив її. Нерівні зуби щура зачепилися за його штанину. Він хитав головою туди-сюди, клацаючи щелепами. Нік вдарив його стилетом у бік. Він вдарив його знову. І знову. Зуби вивільнилися, і щур клацнув лезом. Нік встромив стилет їй у живіт, потім штовхнув їм у морду інший щур, який збирався стрибнути. Обидва щури перейшли ящик і спустилися з іншого боку. Подряпини припинилися. Нік чув, як інші поспішили до мертвого щура, а потім сварилися через нього. Нік здригнувся. Ще один або двоє можуть бути вбиті під час бою, але цього недостатньо, щоби протриматися надовго. Вони повернуться.


Він закрив запальничку і витер кров із леза Хьюго об штани. Крізь щілину люка він бачив ранкове світло.


Минуло дві години, перш ніж Нік почув рух на палубі. Його ноги заснули; він більше не міг їх відчувати. Над ним тупотіли, і запах їжі, що готується, розвіявся. Він спробував змінити позицію, але, схоже, не міг поворухнутися.


Більшу частину ранку він провів у дрімоті. Біль у хребті зменшився завдяки його неймовірній здатності до концентрації. Він не міг заснути, бо, хоч вони й мовчали, щури все ще були з ним. Час від часу він чув, як одна з них метушиться перед одним із ящиків. Він ненавидів думати про те, щоб провести з ними ще одну ніч наодинці.


Нік подумав, що було близько полудня, коли він почув, як шлюпка вдарилася об борт мотлоху. Над ним по палубі пройшли ще дві пари ніг. Були приглушені голоси, але він не міг зрозуміти, про що йшлося. Потім він почув, як повільно обертається дизельний двигун, що йде поряд зі сміттям. Реквізит перевернули, і він почув глухий стукіт по палубі. Інший човен підійшов до борту. Ноги вовтузилися на палубі над ним. Пролунав гучний брязкіт, ніби впала дошка. Потім раз-пораз лунали удари. Нік знав, що це було. Вони кладуть запаси. Хлам готувався до переїзду. У нього з щурами незабаром буде компанія.


На те, щоби все завантажити на борт, знадобилося близько години. Потім дизель знову завівся, набрав обертів і звук повільно затих. Раптом люк відчинився, і притулок Ніка залило яскравим світлом. Він чув, як щури біжать до укриття. Повітря було прохолодним і освіжаючим, коли воно втікало. Він почув, як жінка говорила китайською.


«Поспішай», - казала вона. «Я хочу, щоб ми вирушили в дорогу до темряви».


"Можливо, він у поліції". Це було схоже на Лінг.


«Заспокойся, дурненький. У поліції його нема. Він йде до жінки та хлопчика. Ми маємо дістатися туди раніше, ніж він».


Один із членів екіпажу знаходився за кілька футів від Ніка. Інший був зовні люка, збирав ящики у третього і передавав їх. А які ящики! Найменші були розміщені навколо люка, де до них було б легко дістатися. Вони мали продукти харчування тощо. Але таких було небагато. Більшість ящиків була позначена китайською мовою, і Нік досить добре читав китайською, щоб зрозуміти, що в них міститься. Деякі були споряджені гранатами, але здебільшого були боєприпаси. «У них має бути армія, яка охороняє Кеті Лу та хлопчика, – подумав Нік. Шейла і Лінг, мабуть, вийшли з хатини; їхні голоси знову стали приглушеними.


На той час, як екіпаж скинув усі ящики, світло майже згасло. Усі склали за люком. Вони навіть не підійшли до притулку Ніка. Нарешті, все було зроблено. Виліз останній член екіпажу і закрив люк. Нік знову опинився у повній темряві.


У темному повітрі пахло новими ящиками. Нік почув тупіт ніг по палубі. Скрипнув шків.


«Мабуть, підняли вітрило, – подумав він. Потім він почув брязкіт якірного ланцюга. Заскрипіли дерев'яні перегородки. Баржа, здавалося, пливла по воді. Вони рухалися.


Швидше за все, вони попрямують до Кванчжоу. Або там, або десь на березі річки Кантон у них були дружина та син професора. Нік спробував уявити місцевість уздовж річки Кантон. Це була рівнинна місцевість із тропічним лісом. Це йому нічого не сказало. Як він згадував, Гуанчжоу лежав у північно-східній дельті річки Сі Чіанг. У цьому районі між невеликими рисовими полями протікав лабіринт струмків та каналів. Кожен був усіяний селами.


Баржа дуже тихо котилася крізь гавань. Нік дізнався, коли вони пішли вгору по річці Кантон. Рух уперед, здавалося, сповільнився, але вода звучала так, ніби вона мчала по сторонах баржі. Качка стала трохи різкішою.


Нік знав, що не зможе довше залишатися на своєму місці. Він сидів у калюжі свого поту. Він хотів пити, і його живіт бурчав з голоду. Щури теж були голодні, і вони його не забули.


Він чув їхнє дряпання більше години. Спочатку треба було оглянути та пережовувати нові ящики. Але дістатися до їжі всередині було надто складно. Завжди був він теплий від запаху крові на штанях. Тож вони прийшли за ним.


Нік слухав, як їхні подряпини на ящиках ставали все вищими. Він міг точно сказати, як високо вони забиралися. І він не хотів витрачати рідину для запальничок. Він знав, що йому знадобиться. Потім він відчув їх на ящиках, спочатку одну, потім іншу. Тримаючи Хьюго в руці, він направив полум'я у запальничку. Він підняв запальничку і побачив їх гострі, вусаті носи перед їхніми чорними блискучими очима. Він нарахував п'ять, потім сім, і більше ящиків доходило до верху. Його серце забилося швидше. Один буде сміливіший за інших, зробить перший хід. Він стежитиме за цим. Його очікування було недовгим.


Один рушив уперед, поставивши ноги біля краю ящика. Нік підніс полум'я запальнички до вусатого носа і тицьнув вістрям Хуго. Стілет вирвав щуру праве око, і вона впала. Інші стрибнули на нього майже перш, ніж він встиг спуститися з іншого боку коробки. Він міг чути, як вони борються через це. Полум'я в запальничці Ніка згасло. Немає більше рідини.


Кіллмайстру довелося покинути цю позицію. Тепер, коли в нього закінчилася рідина для запальнички, він опинився у пастці без захисту. В ногах не було чутливості; він не міг підвестися. Коли щури покінчать зі своїм другом, він буде наступним. Був один шанс. Він знову засунув Вільгельміну за пояс і затис Хьюго зубами. Він хотів, щоб стилет був під рукою. Зачепивши пальцями верхню коробку, він потягнув щосили. Він підняв лікті зверху, потім груди. Він спробував штовхнути ногами, щоб покращити кровообіг, але вони не рухалися. Використовуючи руки та лікті, він переповз через верх ящиків і спустився з іншого боку. Він чув, як щури поряд з ним жують і шкребуть. Тепер дном корпусу Нік підповз до одного з ящиків з їжею.


Використовуючи Х'юго як брухт, він зламав одну з ящиків і поліз усередину. Фрукти. Персики та банани. Нік витягнув зв'язку бананів і три персики. Він почав розкидати і підкидати фрукти, що залишилися, за люк між ящиками для гранат і боєприпасів і навколо них. Він чув, як за ним бігають щури. Він їв голодно, але повільно; не було сенсу хворіти. Коли він закінчив, він почав терти ноги. Спочатку вони поколювали, потім відчули біль. Почуття поверталося повільно. Він напружився і зігнув їх, і вони стали досить сильними, щоб витримати його вагу.


Потім він почув потужний двигун іншого човна; це виглядало як старий човен PT. Звук наближався, доки став поруч. Нік підійшов до люка. Він приклав до нього вухо, намагаючись почути. Але голоси були приглушені, і двигун на холостому ході заглушував їх. Він подумав, щоб трохи підняти люк, але хтось із членів екіпажу міг бути в кабіні. «Напевно, це патрульний катер, – подумав він.


Він мав пам'ятати про це, бо планував повернутися цим шляхом. Патрульний катер простояв біля борту понад годину. Нік подумав, чи не збираються вони обшукувати баржу. Звичайно ж. По палубі над ним почулися важкі кроки. Тепер Нік повністю використав свої ноги. Він боявся думки повернутися до замкненого простору, але здавалося, що йому доведеться це зробити. Тяжкі кроки були на кормовій палубі. Нік полегшився на одній із ящиків із боєприпасами, потім переліз через ящики у своє маленьке укриття. Він засунув Х'юго в коробку перед собою. Вільгельміна знову опинилася між його ніг. Йому треба було поголитися, і від його тіла смерділо, але він почував себе набагато краще.


Під час обшуку було багато розмов, але Нік не чув слів. Він почув те, що було схоже на сміх. Може, жінка Шейла намагалася обдурити


митників, щоб вони не бачили гранати та боєприпаси. Баржа стояла на якорі, і двигуни патрульного катера було вимкнено.


Раптово притулок Ніка залив ранковим світлом, коли відкрився люк. Навколо нього світився промінь ліхтарика.


«А що тут унизу?» - спитав чоловічий голос китайською.


«Тільки запаси», - відповіла Шейла.


Через люк упала пара ніг. Вони були одягнені у форму китайської регулярної армії. Потім увійшла гвинтівка, за нею пішли решта солдатів. Він висвітлив Ніка ліхтариком і повернувся спиною. Промінь упав на відкритий ящик із продуктами. Три щури вилетіли з клітки, коли на них потрапило світло.


"У вас є щури", - сказав солдат. Потім промінь потрапив у гранати та гільзи для боєприпасів. Ага! Що ми маємо тут? він запитав.


Зверху відкритого люка Шейла сказала: Це для солдатів у селі. Я розповідав тобі про них…»


Солдат пересувався навпочіпки. "Але чому так багато?" він запитав. "Там не так багато солдатів".


«Ми очікуємо на неприємності», - відповіла Шейла.


«Я мушу повідомити про це». Він поповз назад через відчинений люк. «Щури відкрили одну з ваших ящиків з їжею», - сказав він незадовго до того, як люк знову зачинився.


Нік більше не міг чути, що говорили голоси. Його ноги знову почали засинати. Було ще кілька хвилин приглушеної розмови, потім рипнув шків, і якірний ланцюг знову почав брязкати. Хлам, здавалося, напружився про щоглу. Спрацювали потужні двигуни і патрульний катер відірвався. Вода ринула на всі боки і днину непотребу. Вони знову були в дорозі.


Значить, на нього чекали в якомусь селі. Він відчував, ніби йому підкидають крихітні шматочки інформації. Він уже багато чому навчився з того часу, як піднявся на борт баржі. Але найважливіше «де», як і раніше, вислизало від нього. Нік притулився до грудей на ящиках, щоб ноги були прямими. Він працював із ними, поки почуття не повернулося. Потім він знову сів. Якби він міг робити це іноді, це могло б не дати його ногам заснути. Поки що щури, здавалося, задовольнялися розкритою скринькою з їжею.


Він почув кроки, що наближалися до люка. Двері відчинилися, і залило денне світло. У руці Ніка був Х'юго. Один із членів екіпажу заліз. В одній руці він тримав мачете, а в другій – ліхтарик. Пригнувшись, він поповз до відкритої скриньки з їжею. Його світло вразило двох щурів. Коли вони спробували втекти, чоловік двома швидкими ударами розрізав їх навпіл. Він озирнувся у пошуках щурів. Не побачивши нічого, він почав запихати фрукти назад у ящик. Коли він очистив територію навколо себе, він потягнувся до розколотої дошки, яку Нік відірвав від ящика. Почав замінювати, потім зупинився.


Він провів променем світла краєм дошки. На його обличчі був глибокий похмурий вираз. Він провів великим пальцем по краю, потім подивився на двох щурів. Він знав, що щури не відчиняли ящика. Промінь світла спалахнув усюди. Справа зупинилася на ящиках із боєприпасами, з яких Нік заспокоївся. Чоловік почав перевіряти ящики. Спочатку він озирнувся в ящиках із гранатами та боєприпасами. Нічого не знайшовши, він розв'язав ящики з їжею, зсунув їх ближче один до одного і знову прив'язав. А потім він повернувся до ящиків Ніка. Працюючи швидко, його пальці розв'язували вузли, що утримують коробки. Нік підготував Х'юго. Чоловік витяг мотузки із ящиків, потім потягнув верхню коробку вниз. Коли він побачив Ніка, його брови здивовано підвелися.


"Так!" - закричав він і знову повернув мачете.


Нік кинувся вперед, встромивши вістря стилету в горло чоловікові. Чоловік булькав, упустив ліхтарик і мачете і позадкував, кров хлинула з відкритої рани.


Нік почав із ящиків. Хлам відкотився убік, і ящики перекинулися, і його повалили на перебирання. Він звів очі й побачив жіночу руку з малокаліберним автоматом, спрямовану на нього через отвір люка.


Чудовою американською мовою Шейла сказала: «Ласкаво просимо на борт, люба. Ми чекали на тебе.


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ


Ніку потрібен час, щоб повністю відчути свої ноги. Він ходив по кормовій частині палуби, глибоко вдихаючи свіже повітря, а Шейла стежила за кожним його рухом своїм крихітним автоматом. Лінг став поруч із жінкою. Навіть у нього була стара армійська .45. Нік прикинув, що час бути близько полудня. Він спостерігав, як двоє інших членів екіпажу витягли свого товариша через люк та викинули тіло за борт. Він усміхнувся. Щури добре поїли.


Потім Нік повернувся до жінки. «Я хотів би привести себе в порядок і поголитися», - сказав він.


Вона дивилася на нього з блиском у холодних смарагдових очах. "Звичайно", - відповіла вона на його усмішку. "Ти хотів би щось з'їсти?"


Нік кивнув.


Лінг сказав: «Ми вбиваємо» не зовсім ідеальною англійською. В його очах була ненависть.


Нік подумав, що Лінг не дуже його любить. Він увійшов у каюту і налив води у умивальник. Пара стояла позаду


обидва пістолети націлені йому в спину. На столі були Хуго та Вільгельміна. Баржа підстрибувала вгору й униз за течією річки.


Коли Нік почав голитися, Шейла сказала: «Думаю, ми маємо закінчити з формальностями. Я Шейла Кван. Мого дурного друга звуть Лінг. Ви, звичайно, сумнозвісний містер Вілсон. А як тебе звати? »


«Кріс, – сказав Нік. Він тримався до них спиною, поки голився.


"О так. Друг професора Лоо. Але ми обидва знаємо, що це не твоє справжнє ім'я, чи не так?"


"А ви?"


"Це не важливо. У будь-якому разі нам доведеться вбити тебе. Чи бачиш, Кріс, ти був неслухняним хлопчиком. Спочатку Осса, потім великий, а потім Йонг. І бідний Лінг більше ніколи не зможе повністю використати свою руку. Знаєш, ти небезпечна людина? "


"Ми вбиваємо", - з почуттям сказав Лінг.


«Пізніше, домашня тварина. Пізніше.


Нік запитав: Де ти навчилася так говорити по-американськи?


"Ви помітили", - сказала Шейла. "Як мило. Так, я здобув освіту в Штатах. Але мене не було так довго, що я подумала, що забув деякі фрази. Вони досі говорять такі слова, як казково, круто та копають?"


Нік закінчив із умивальником. Він обернувся до пари обличчям і кивнув головою. "Західне узбережжя, чи не так?" він запитав. "Каліфорнія?"


Вона весело посміхнулася у своїх зелених очах. "Дуже добре!" вона сказала.


Нік натиснув на неї. - Хіба це не Берклі? він запитав.


Її посмішка перетворилася на усмішку. "Чудово!" вона сказала. «Я, звісно, розумію, чому вони надіслали вас. Ви кмітливі. Її очі схвально обкотили його. І дуже приємно дивитися. Пройшло багато часу з того часу, як у мене був великий американець.


Лінг сказав: "Ми вбиваємо, ми вбиваємо!"


Нік кивнув чоловікові. "Хіба він нічого не знає?"


Китайською Шейла сказала Лінг покинути хатину. Він трохи сперечався з нею, але коли вона сказала йому, що це наказ, він неохоче пішов. Один із матросів поставив на стіл миску з гарячим рисом. Шейла зібрала Х'юго та Вільгельміну і передала їх Лінгу за межами хатини. Потім вона жестом запропонувала Ніку сісти та поїсти.


Поки Нік їв, він знав, що скоро буде дана відповідь на інше запитання. Шейла сіла на лаву навпроти нього.


«Що сталося між тобою та Джоном?» - Запитав Нік.


Вона знизала плечима. Автомат все ще спрямований на нього. «Думаю, можна сказати, що я не на його смак. Мені подобалося навчатися у коледжі, я абсолютно любила американських чоловіків. Я надто багато спала з ними для нього. Він хотів когось постійнішого. Думаю, він одержав те, що хотів».


"Ви маєте на увазі Кеті?"


Вона кивнула головою. «Вона більше у його смаку – тиха, стримана. Тримаю парі, коли вони одружилися, вона була незайманою. Мені доведеться її спитати.


Нік запитав: Як довго ти була з ним?


"Не знаю, напевно, місяць чи два".


"Досить довго, щоб зрозуміти, що він роздумує над ідеєю комплексу".


Вона знову посміхнулася. "Ну, мене відправили туди вчитися".


Нік допив рис і відсунув миску. Він закурив одну зі своїх цигарок із золотим наконечником. Шейла взяла запропоновану їй, і коли він збирався закурити її сигарету, він вибив маленький автомат у неї з руки. Він зісковзнув зі столу і відскочив від підлоги. Нік потягнувся, щоб підняти його, але зупинився, перш ніж його рука торкнулася його. Лінг стояв у отворі каюти з 45-м калібром у руці.


"Я вбиваю", - сказав він, підводячи курок.


"Ні!" - Вигукнула Шейла. "Ще немає." Вона швидко стала між Ніком і Лінгом. Ніку вона сказала: «Це було не дуже розумно, дитинко. Адже ви не збираєтеся змушувати нас пов'язувати вас? Вона кинула Лінгу свій маленький автомат і по-китайськи сказала йому почекати просто біля хатини. Вона пообіцяла йому, що дуже скоро йому дозволять вбити Ніка.


Лінг хмикнув і зник з поля зору.


Шейла стояла перед Ніком, поправляючи свою тісну блідо-лілову сукню. Її ноги були трохи розставлені, і шовк прилипав до її тіла, ніби він був мокрим. Нік тепер знав, що під нею нічого не було. Хрипко вона сказала: «Я не хочу, щоб він забрав тебе, доки я не закінчу з тобою». Вона склала долоні прямо під грудьми. «Я маю бути досить гарною».


"Готовий посперечатися, що так", - сказав Нік. «А як щодо твого хлопця? Він уже досить хоче побачити мене мертвим.


Нік стояв біля однієї з ліжок. Шейла підійшла до нього ближче, притискаючись своїм тілом до нього. Він відчув, як усередині нього спалахує вогонь.


"Я можу впоратися з ним", - сказала вона хрипким пошепком. Вона пересунула руки під його сорочку до його грудей. "Мене дуже давно не цілував американець".


Нік притулився губами до її губ. Він притулився до її губ. Його рука лягла на її спину, а потім повільно ковзнула вниз. Вона підійшла до нього ближче.


"Скільки ще агентів працює з вами?" прошепотіла вона йому на вухо.


Нік поцілував її в шию, в горло. Його руки перемістилися до її грудей. «Я не чув питання», - відповів він так само тихим пошепком.


Вона напружилася і слабо спробувала відштовхнутися. Її дихання було важким. "Я ... повинна знати", - сказала вона.


Нік притис її до себе. Його рука ковзнула під її сорочку, торкаючись голої плоті. Повільно він почав піднімати зміну.


"Пізніше", - хрипко сказала вона. "Ти Я


Я розповім мені пізніше, коли ти дізнаєшся, наскільки я гарна».


"Побачимо." Нік обережно поклав її на ліжко і перестав знімати сорочку.


Вона була гарна, добре. Її тіло було без плям та з тонкими кістками. Вона притулилася до нього і простогнала йому у вухо. Вона корчилася разом з ним і притулилася своїми твердими красивими грудьми до його грудей. І коли вона досягла вершини задоволення, вона почухала своїми довгими нігтями його спину, майже підвівшись з ліжка, прикусивши зубами мочку його вуха. Потім вона безвольно впала під ним, заплющивши очі, руки з обох боків. Коли Нік збирався вибратися з ліжка, до каюти увійшов Лінг, його обличчя було червоне від люті.


Він не сказав жодного слова, а відразу приступив до роботи. .45 був націлений Ніка на живіт. Він лаяв Ніка китайською.


Теж по-китайськи Шейла наказала йому із салону. Вона знову ожила та натягала сорочку через голову.


"Як ти думаєш, хто я?" - Заперечив Лінг на своєму кантонському діалекті.


«Ти такий, якою я говорю. Ви не володієте мною і не контролюєте мене. Забирайся."


"Але з цим... шпигуном, цим іноземним агентом".


"З!" вона наказала. "Забирайся! Я скажу тобі, коли ти зможеш вбити його".


Лінг стиснув зуби і потупав із кабіни.


Шейла подивилася на Ніка, трохи посміхаючись. Її щоки почервоніли. У її смарагдових очах усе ще сяяло задоволення. Вона розгладила шовкову сорочку і поправила волосся.


Нік сів за стіл і закурив. Шейла підійшла і сіла навпроти нього.


«Мені це сподобалося, – сказала вона. «Шкода, що ми маємо вбити тебе. Я легко можу звикнути до тебе. Однак я не можу більше грати з тобою в ігри. Знову ж таки, скільки агентів працює з вами? »


"Ні", - відповів Нік. "Я один."


Шейла усміхнулася, хитаючи головою. «Важко повірити, що одна людина зробила все, що у вас є. Але припустимо, ви кажете правду. Чого ви сподівалися досягти, таємно проникаючи на борт?


Баржа перестала хитатися. Він бігла гладкою водою. Нік не міг бачити зовні хатини, але вирішив, що вони ось-ось увійдуть у невелику гавань у Вампоа чи Хуанпу. Тут би проходили великі кораблі. Це було настільки далеко вгору річкою, наскільки могли зайти великі кораблі. За його оцінками, вони знаходилися приблизно за дванадцять миль від Гуанчжоу.


"Я чекаю", - сказала Шейла.


Нік сказав: «Ви знаєте, чому я потай пробрався на борт. Я сказав вам, що працюю один. Якщо ви мені не вірите, то не вірте.


«Звичайно, ви не можете очікувати, що я повірю, що ваш уряд надішле одну людину, щоб врятувати дружину і хлопчика Джона».


"Ви можете вірити у що хочете". Нік хотів вийти на палубу. Він хотів побачити, куди вони прямують із Вампоа. "Думаєш, твій хлопець вистрелить у мене, якщо я спробую розім'яти ноги?"


Шейла постукала нігтем передніми зубами. Вона вивчала його. «Напевно, – сказала вона. "Але я піду з тобою". Коли він почав вставати, вона сказала: «Знаєш, люба, було б набагато приємніше, якби ти тут відповіла на мої запитання. Коли ми дістанемося туди, куди збираємось, це не буде приємно».


Пізніше пообіднє сонце пірнало з темних хмар, поки Нік виходив на палубу. Двоє членів екіпажу йшли вперед, перевіряючи глибину річки. Потворне око 45-го калібру Лінга уважно стежило за Ніком. Він був на кермі.


Нік підійшов до лівого борту, кинув сигарету в річку і подивився на берег, що проходив.


Вони йшли від Вампоа та великих кораблів. Вони випередили маленькі сампани з цілими сім'ями, чоловіки в поті, працюючи проти течії. Нік подумав, що в такому темпі їм знадобиться ще цілий день, щоб дістатися Кванчжоу, якщо вони туди прямували. Це буде завтра. А що було завтра? Неділя! Він мав трохи більше сорока восьмої години, щоб знайти Кеті Лу і Майка і повернути їх до Гонконгу. Це означало, що йому доведеться вдвічі скоротити час у дорозі.


Він відчув, як Шейла стоїть поруч із ним і легко проводить пальцями по його руці. Вона мала інші плани на нього. Він глянув на Лінга. Лінг мав інші плани на нього. Все виглядало не дуже добре.


Шейла обернулася навколо його руки, притискаючись до неї грудьми. «Мені нудно, – тихо сказала вона. "Розважи мене."


Носик Лінга 45-го калібру пішов за спиною Ніка, коли він йшов із Шейлою в каюту. Опинившись усередині, Нік сказав: Тобі подобається катувати цього хлопця?


Лінга? » Вона почала розстібати його сорочку. "Він знає своє місце". Вона провела руками по волоссю на його грудях.


Нік сказав: «Йому не потрібно багато часу, щоб почати стріляти зі своєї гармати».


Вона подивилася на нього, посміхнулася, провела вологим язиком по губах. «Тоді тобі краще зробити, як я говорю».


Нік подумав, що зможе взяти Лінга, якщо знадобиться. Двоє членів екіпажу не будуть проблемою. Але він все ще не знав, куди вони прямували. Було б легше, якби він пішов разом із цією жінкою, поки вони не досягли місця призначення.


"Що ти хочеш щоб я зробив?" він запитав.


Шейла стояла подалі від нього, доки зняла сорочку. Вона розв'язала пучок за головою, і волосся впало їй на плечі. Дійшло майже до


її талії. Потім вона розстебнула його штани і дозволила їм впасти до кісточок.


"Лінг!" вона покликала.


Лінг одразу ж з'явився на вході в хатину.


По-китайськи Шейла сказала: «Дивися на нього. Можливо, ви чогось навчитеся. Але якщо він не зробить так, як я говорю, стріляйте в нього».


Ніку здалося, що він помітив слід усмішки у куточках рота Лінга.


Шейла підійшла до ліжка і сіла край, розставивши ноги. "На коліна, американка", - наказала вона.


Волосся на потилиці Ніка стало дибки. Стиснувши зуби, він упав навколішки.


"А тепер йди до мене, дитинко", - сказала Шейла.


Якщо він повернеться вліво, то зможе вибити пістолет із руки Лінга. Але що ж тоді? Він сумнівався, що хтось із них скаже йому, куди вони йдуть, навіть якщо він спробує витіснити це з них. Він мав погодитися з цією жінкою.


"Лінг!" - сказала Шейла з погрозою.


Лінг зробив крок уперед, спрямувавши пістолет у голову Ніка.


Нік почав підповзати до жінки. Він підійшов до неї і, виконуючи те, що вона наказала, почув тихий смішок Лін.


Дихання Шейли стало уривчастим. По-китайськи вона сказала: «Бачиш, Ліне, любий? Ви бачите, що він робить? Він готує мене до вас». Потім вона лягла на ліжко. "Швидко, Лінг", - видихнула вона. «Прив'яжи його до щогли».


З пістолетом Лінг жестом показав Ніку на стіл. Він із вдячністю слухався. Він сів на стіл, поставивши ноги на лаву. Він обвив руками щоглу. Лінг поклав 45 калібр і швидко і міцно зв'язав руки Ніка.


«Поспішай, люба», - крикнула Шейла. "Я близький".


Лінг поклав пістолет під ліжко і поспішно роздягнувся. Потім він приєднався до Шейла на ліжку.


Нік дивився на них із гірким присмаком у роті. Лінг пішов на це з похмурою рішучістю лісоруба, що рубає дерево. Якщо йому це сподобалося, він не подав вигляду. Шейла притиснула його до своїх грудей, шепочучи йому на вухо. У каюті потемніло із заходом сонця. Нік відчув запах вологи у повітрі. Було холодно. Він хотів, щоб на ньому були штани.


Коли вони закінчили, вони заснули. Нік не спав, доки не почув хропіння одного з членів екіпажу на кормі. Інший був біля румпеля, що працює з кермом напрямку. Нік важко міг розгледіти його через вхід у каюту. Навіть він кивнув уві сні.


Нік дрімав близько години. Потім він почув, як Шейла будить Лінга для нової спроби. Лінг протестуючи застогнав, але виконав бажання жінки. Це зайняло в нього більше часу, ніж уперше, і коли він закінчив, він буквально знепритомнів. Тепер хатина поринула у темряву. Нік міг лише їх чути. Баржа погойдувалася вгору річкою.


Коли Нік знову прокинувся, світанок був туманним. Він відчув, як щось нечітке торкнулося його щоки. У його руках не було почуттів. Мотузка, туго обмотана навколо його зап'ясть, перервала кровообіг, але в інших частинах його тіла було відчуття. І він відчув на собі руку Шейли. Її довге волосся кольору воронова крила ковзало туди-сюди по його обличчю.


«Я боялася, що мені доведеться розбудити когось із команди», - прошепотіла вона, коли він розплющив очі.


Нік промовчав. Вона була схожа на маленьку дівчинку з довгим волоссям, що спадає на її тендітне обличчя. Її оголене тіло було міцним та добре складеним. Але тверді зелені очі завжди видавали її. Вона була суворою жінкою.


Вона стала на стіл-лавку і ніжно провела грудьми по його обличчю. "Тобі треба поголитися", - сказала вона. "Хотів би я розв'язати тебе, але не думаю, що у Лінга вистачить сил тримати на тобі пістолет".


З її рукою на ньому і її грудьми, що злегка торкається його щоки. Нік не міг контролювати вогонь у собі.


"Так краще", - сказала вона, посміхаючись. «Це може бути трохи ніяково з твоїми зв'язаними руками, але ми впораємося, чи не так, люба?»


І незважаючи на себе та свою неприязнь до неї, йому це подобалося. Жінка була ненаситною, але знала чоловіків. Вона знала, що їм подобається, і забезпечувала це.


Коли вона закінчила з ним, вона відступила і дозволила своїм очам повністю поринути у нього. Її крихітний животик рухався туди-сюди через важке дихання. Вона прибрала волосся з очей і сказала: "Думаю, я заплачу, коли нам доведеться тебе вбити". Потім вона взяла 45 калібр і розбудила Лінг. Він скотився з ліжка і, спотикаючись, вилетів за нею з каюти на кормову палубу.


Вони провели там весь ранок, залишивши Ніка прив'язаним до щогли. Зважаючи на те, що Нік міг бачити через вхід у каюту, вони увійшли в дельту на південь від Гуанчжоу. Район був усіяний рисовими полями та каналами, що відходять від річки. У Шейли та Лінга була діаграма. Вони поперемінно вивчали його та правий берег. Вони пройшли багато джонок та ще більше сампанів. Сонце було туманним і мало сприяло зігріванню холоду повітря.


Фанк перетнув дельту і пустив у хід один із каналів. Шейла здавалася досить курсом і згорнула діаграму в трубку.


Нік був розв'язаний, йому дозволили застебнути сорочку та вдягнути штани. Йому дали миску рису та два банани. Весь час Лінг тримав при собі пістолет 45 калібру. Коли він закінчив, він вийшов на


кормової палуби. Лінг залишився за два фути позаду нього. Нік провів день правому борту, курив сигарети і спостерігав за тим, що відбувається. Іноді він попадався на очі китайському регулярному солдатові. Він знав, що вони наближаються. Після обіду Шейла спала у хатині. Очевидно, за один день вона мала весь секс, який їй був потрібен.


Баржа проїхала повз два села, заповнені кволими бамбуковими хатинами. Проходячи повз, мешканці не звертали уваги. Був сутінки, коли Нік став помічати на березі дедалі більше солдатів. Вони дивилися на баржу з цікавістю, наче цього чекали.


Коли стемніло, Нік помітив попереду загорілося світло. Шейла приєдналася до них на палубі. Коли вони підійшли ближче, Нік помітив вогні, що освітлювали причал. Солдати були скрізь. Це було ще одне село, яке відрізнялося від інших, які вони бачили, бо в ньому було електричне освітлення. Наскільки Нік міг бачити, коли вони підходили до причалу, бамбукові хатини освітлювалися ліхтарями. По обидва боки дока стояли дві електричні лампочки, і шлях між хижками освітлювався лініями вогнів.


Жадібні руки схопили кинутий трос, коли баржа підійшла до причалу. Вітрило впало, якір кинутий. Шейла тримала Ніка на прицілі своїм маленьким автоматом, поки наказувала Лінга зв'язати йому руки за спиною. Встановили планку, яка з'єднує баржу з пристанню. Солдати юрмилися в хатинах, дехто стояли довкола пристані і дивилися. Усі вони були добре озброєні. Коли Нік зійшов з баржі, за ним пішли двоє солдатів. Шейла розмовляла з одним із солдатів. Коли Лінг був попереду, солдати позаду Ніка трохи підштовхнули його, змушуючи рухатися. Він пішов за Лінгом.


Проходячи крізь ряд вогнів, він помітив п'ять хатин: три ліворуч і дві праворуч. Рядок вогнів, що біжить по центру, здавалося, був пов'язаний з якимось генератором наприкінці хатин. Він чув, як він гуде. Три хати ліворуч від нього були заповнені солдатами. Двоє праворуч від нього були темні і здавалися порожніми. Троє солдатів стояли на варті біля дверей другого. Чи може це бути там, де Кеті Лу та хлопчик? Нік пам'ятав про це. Звичайно, це також може бути приманка. Вони на нього чекали. Його провели повз всі хатини. Нік помітив це тільки коли вони дійсно дісталися структури. Воно знаходилося за хатинами і являло собою низьку прямокутну бетонну будівлю. У темряві буде важко розгледіти. Лінг провів його семи цементними сходами до того, що виглядало як сталеві двері. Нік почув генератор майже прямо позаду себе. Лінг витяг зв'язку ключів з кишені і відімкнув двері. Вона зі скрипом відкрилася, і гурт увійшов до будівлі. Нік відчув затхлий вологий запах плоті, що розкладається. Його вели вузьким, неосвітленим коридором. З обох боків були залізні двері. Лінг зупинився перед одним із дверей. Іншим ключем від кільця він відімкнув двері. У Ніка були розв'язані руки, і його заштовхали до камери. Двері за ним з брязкотом зачинилися, і він опинився в повній темряві.


РОЗДІЛ ОДИННАДЦЯТИЙ


Нік обійшов свою кабінку, торкаючись стін.


Ні тріщин, ні тріщин, лише твердий бетон. І підлога була такою ж, як і стіни. Петлі на сталевих дверях були зовні та залиті бетоном. З камери не втекти. Тиша була настільки повна, що він міг чути власне дихання. Він сів у кутку і закурив одну зі своїх цигарок. Оскільки в його запальничці скінчилося паливо, він узяв на баржі коробку сірників. Залишилося лише дві сигарети.


Він курив, спостерігаючи, як при кожному затягуванні тліє тліючий куточок його сигарети. "Вечір неділі, - подумав він, - а залишалося тільки до півночі вівторка". Він досі не знайшов Кеті Лу та хлопчика Майка.


Потім він почув м'який голос Шейли Кван, що звучав так, ніби виходив зі стін.


"Нік Картер", - сказала вона. Ви працюєте не один. Скільки ще із вами працює? Коли вони будуть тут? »


Тиша. Нік загасив залишки цигарки. Раптом камера осяяла світло. Нік моргнув, його очі сльозилися. У центрі стелі була запалена лампочка, захищена невеликою решіткою. Коли очі Ніка звикли до яскравого світла, світло згасло. Він прикинув, що це було секунд двадцять. Тепер він знову був у темряві. Він протер очі. Зі стін знову пролунав звук. Це було схоже на свисток поїзда. Поступово він ставав дедалі голоснішим, ніби потяг наближався до камери. Звук ставав дедалі гучнішим, поки не перетворився на вереск. Як тільки Нік думав, що це минеться, звук відключився. Він розрахував, що приблизно за тридцять секунд. Потім Шейла знову заговорила з ним.


"Професор Лу хоче приєднатися до нас", - сказала вона. «Ви нічого не можете зробити, щоб запобігти цьому». Пролунало клацання. Потім «Нік Картер. Ви працюєте не один. Скільки ще із вами працює? Коли вони будуть тут? »


Це був запис. Нік чекав, коли спалахне світло. Але натомість він отримав свисток поїзда.


та посилення. На цей раз було ще голосніше. І від вереску почали боліти вуха. Коли він поклав на них руки, звук припинився. Він спітнів. Він знав, що вони намагалися зробити. Це був старий китайський прийом тортур. Вони використали його варіанти проти солдатів у Кореї. То справді був процес психічного зриву. Зробіть мозок схожим на кашу, а потім ліпіть, як хочете. Він міг сказати їм, що був один, до збирання врожаю рису, але вони йому не повірили. Іронія полягала в тому, що від таких тортур практично не було захисту. Здатність переносити біль була марною. Вони пройшли тіло і вистрілили прямо в мозок.


Знову спалахнуло світло. Очі Ніка сльозилися від яскравого світла. Цього разу світло горіло лише десять секунд. Він згас. Сорочка Ніка була просочена потім. Він мав придумати якийсь захист. Він уже чекав, чекав, чекав. Чи це буде світло?


Свисток? Чи голос Шейли? Неможливо було судити, що прийде або як довго це триватиме. Але він знав, що має щось робити.


Свисток уже не здалеку. Він одразу став високим та гучним. Нік приступив до роботи. Його мозок ще не перетворився на кашу. Він зірвав із сорочки велику смужку. Зайнялося світло, і він міцно замружився. Коли він знову спрацював, він узяв порвану частину своєї сорочки і знову розірвав її на п'ять дрібніших смуг. Дві смужки він знову розірвав навпіл і зім'яв їх у тугі маленькі кульки. Він устромив чотири м'ячі у вуха, по два в кожен.


Коли пролунав свисток, він його ледве чув. З трьох смуг, що залишилися, він склав дві з них у вільні подушечки і наклав на очі. Третю смугу він обв'язав довкола голови, щоб подушечки залишалися на місці. Він був сліпим та глухим. Він відкинувся назад у свій бетонний кут, посміхаючись. На дотик він запалив ще одну цигарку. Він знав, що вони можуть зняти з нього весь одяг, але зараз він тягнув час.


Вони збільшили гучність свистка, але звук був настільки приглушений, що не турбував його. Якщо й пролунав голос Шейли, то він його не почув. Він майже закінчив свою цигарку, коли за ним прийшли.


Він не чув, як відчинилися двері, але відчував запах свіжого повітря. І він відчував присутність інших у камері разом із ним. Пов'язка на очах була зірвана з його голови. Він моргнув, протираючи очі. Світло горіло. Двоє солдатів стояли над ним, другий біля дверей. Обидві рушниці були націлені на Ніка. Солдат, що стояв над Ніком, вказав на вухо, потім на вухо Ніка. Кіллмайстер знав, чого хотів. Він зняв беруші. Солдат підняв його з гвинтівкою. Нік підвівся і, штовхаючи стволом гвинтівки, вийшов із камери.


Він почув роботу генератора, щойно вийшов із будівлі. Двоє солдатів стояли за ним, їхні гвинтівки були притиснуті до його спини. Вони пройшли під голими лампочками між хатинами й прямо до кінця хатини, найближчої до бетонної будівлі. Коли вони увійшли, Нік помітив, що він поділений на три частини. Перший був чимось на кшталт фойє. Праворуч від нього двері вели до іншої кімнати. Хоча Нік цього не бачив, він чув пронизливий вереск і вереск короткохвильового радіо. Просто перед ним зачинені двері вели в ще одну кімнату. Він не мав можливості дізнатися, що там було. Над ним з бамбукових балок звисали два димні ліхтарі. Радіорубка світилася від нових ліхтарів. Тоді Нік зрозумів, що більша частина струму генератора використовувалася для роботи радіо, освітлення між хатами та всього обладнання у бетонній будівлі. Самі хатини освітлювалися ліхтарями. Поки двоє солдатів чекали з ним у фойє, він притулився до стіни хатини. Вона рипнула від його ваги. Він провів пальцями по шорсткій поверхні. Уламки бамбука відійшли там, де він потер. Нік трохи посміхнувся. Хатини були трутовиками в очікуванні пожежі.


Двоє солдатів стояли по обидва боки від Ніка. Поруч із дверима, що вели до третьої кімнати, на лавці сиділи ще двоє солдатів, їхні гвинтівки між ніг, їхні голови кивали, намагаючись боротися зі сном. Наприкінці лави чотири ящики було поставлено один на одного. Нік згадав їх із трюму барахла. Китайські символи, нанесені ними, казали, що це гранати. Верхня скринька була відкрита. Половина гранат була відсутня.


По радіо пролунав голос. Він говорив китайською на діалекті, якого Нік не розумів. Радист відповів на тому ж діалекті. Було сказано одне слово, що він зрозумів. Це було ім'я Лу. «Голос по радіо, мабуть, йде з дому, в якому тримали професора Лу, – подумав Нік. Його розум поглинений, переварений, відкинутий. І як комп'ютер, що випльовує картку, до нього прийшов план. Це було брутально, але, як і всі його плани, гнучко.


Потім двері до третьої кімнати відчинилися, і з'явився Лінг зі своїм вірним 45-м калібром. Він кивнув двом солдатам, потім жестом запросив Ніка увійти до кімнати. Шейла чекала на нього. Як Лінг


Вона пішла за Ніком, зачинивши за собою двері, Шейла підбігла до Ніка, обвив руками його шию. Вона пристрасно поцілувала його в губи.


"О, дорогий", - хрипко прошепотіла вона. "Мені просто потрібно було мати тебе востаннє". На ній все ще була та сама шовкова сорочка, що й на баржі.


Кімната була меншою за дві інші. Це було вікно. У ньому було дитяче ліжечко, стіл і плетений у вигляді кошика стілець. Ліхтарів було три: два звисали зі крокв і один на столі. На підлозі поряд зі стільцем лежали Х'юго та Вільгельміна. З ними були два пістолети Томмі. Стіл стояв поруч із ліжком, стілець біля стіни праворуч від дверей. Нік був готовий будь-коли.


"Я вбиваю", - сказав Лінг. Він сів у крісло, потворна морда 45-го калібру націлилася на Ніка.


"Так, домашня тварина", - пробурчала Шейла. "Через деякий час." Вона розстібала сорочку Ніка. «Ви здивовані, що ми впізнали вашу справжню особу?» — спитала вона.


"Не зовсім", - відповів Нік. "Ти отримала це від Джона, чи не так?"


Вона посміхнулася. «Потрібно було трохи вмовлянь, але у нас є способи».


"Ти вбила його?"


“Звичайно, ні. Він нам потрібен».


"Я вбиваю", - повторила Лінг.


Шейла натягла сорочку через голову. Вона взяла руку Ніка і приклала її до своїх оголених грудей. "Нам потрібно поспішати", - сказала вона. "Лінг турбується". Вона зняла з Ніка штани. Потім вона позадкувала до ліжка, потягнувши його за собою.


Знайомий вогонь уже горів усередині Ніка. Це почалося, коли його рука торкнулася теплої плоті її грудей. Він випустив пучок на її потилиці, дозволивши довгому чорному волоссю впасти їй на плечі. Потім він обережно штовхнув її на ліжко.


"О, дитинко", - вигукнула вона, коли його обличчя було близько до неї. «Мені справді не сподобається твоя смерть».


Тіло Ніка притулилося до неї. Її ноги обвилися довкола нього. Він відчував, як росте її пристрасть, коли він працював із нею. Для нього це мало задоволення. Його трохи засмутило використати цей вчинок, який вона так сильно любила проти неї. Його права рука обернулася навколо її шиї. Він сунув руку під пахву й потяг за стрічку, яка тримала П'єра. Він знав, що тільки-но смертоносний газ буде випущений, йому доведеться затримати дихання, поки він не зможе вийти з кімнати. Це дало йому трохи більше чотирьох хвилин. У руці він тримав П'єра. Очі Шейли були заплющені. Але ривки, які він зробив, випустивши смертельний газ, розплющили їй очі. Вона насупилась і побачила крихітну кулю. Лівою рукою Нік перекотив газову бомбу під ліжко у бік Лінга.


"Що ти зробив?" - Вигукнула Шейла. Потім її очі широко розплющилися. "Лінг!" гукнула вона. «Убий його, Лінг!»


Лінг скочив на ноги.


Нік перекотився на бік, тягнучи за собою Шейлу, використовуючи її тіло як щит. Якби Лінг вистрілив у спину Шейлі, він би отримав Ніка. Але він рухав .45 з боку на бік, намагаючись прицілитися. І ця затримка вбила його. Нік затамував подих. Він знав, що газу без запаху буде потрібно кілька секунд, щоб заповнити кімнату. Рука Лінга торкнулася його горла. .45 з гуркотом упав на підлогу. Коліна Лінга підігнулися, і він упав. Потім він упав обличчям уперед.


Шейла боролася з Ніком, але він притис її до себе. Її очі розширились від страху. На них навернулися сльози, і вона похитала головою, ніби не могла повірити, що це відбувається. Нік притулився губами до її губ. Її подих перейшов у штани, потім раптово зупинився. Вона обм'якла в його руках.


Ніку треба було рухатись швидко. В голові вже світилася від нестачі кисню. Він скотився з ліжка, швидко зібрав Х'юго, Вільгельміну, один з автоматів Томмі та його штани, а потім рвонув у відчинене вікно. Він відсахнувся на десять кроків від хатини, його легені хворіли, голова перетворилася на чорну пляму. Потім він упав навколішки і вдихнув бажане повітря. Якийсь час він залишався на колінах, глибоко дихаючи. Коли його голова прояснилася, він засунув ноги в штани, засунув Вільгельміну і Хьюго за пояс, взяв пістолет Томмі і, пригнувшись, подався назад до хатини.


Він наповнив легені повітрям незадовго до того, як дістався відкритого вікна. До кімнати ще не входили солдати. Стоячи прямо за вікном, Нік витяг Вільгельміну з-за пояса, ретельно прицілився в один із ліхтарів, що звисали з балок, і вистрілив. Ліхтар забризкав бризки, розливаючи по стіні гас. Нік вистрілив в іншого, потім у того, що на столі. Полум'я лизнуло підлогу і перелізло через дві стіни. Двері відкрилися. Нік пригнувся і, присівши, обійшов хатину. Перед хатинами було надто багато світла. Він поклав Томмі пістолет і зняв сорочку. Він застебнув три гудзики, потім зав'язав рукави навколо талії. Надаючи йому форму та працюючи з ним, він отримав на боці симпатичний мішечок.


Він узяв пістолет Томмі і попрямував до вхідних дверей. Задня частина хатини палала полум'ям. Нік знав, що в нього залишалося лише кілька секунд, як інші солдати побігли до вогню. Він підійшов до дверей і зупинився. У ряді голих лампочок він побачив групи солдатів, що йшли до палаючої хатини.


спочатку повільно, потім швидше, їх гвинтівки напоготові. Минали секунди. Правою ногою Нік відчинив двері; він послав черги зі свого автомата Томмі, спочатку праворуч, потім ліворуч. Двоє солдатів стояли біля лави з важкими від сну очі. Коли їх обрушив струмінь куль, вони вишкірилися, їхні голови двічі вдарилися об стіну за ними. Їхні тіла, здавалося, поворухнулися, потім їхні голови розбилися одне про одного, гвинтівки з брязкотом упали на підлогу, і, як дві брили, з'єднані в руках, вони впали на свої гвинтівки.


Двері в третю кімнату були відчинені. Полум'я вже було по всіх стінах, крокви вже були чорними. Кімната потріскувала, коли горіла. Ще два солдати були з Шейлою та Лінг, убитими отруєним газом. Нік побачив, як шкіра Шейли покоробилася від спеки. Її волосся вже було випалено. І секунди перетворилися на одну хвилину і тривали. Нік підійшов до ящиків із гранатами. Він почав набивати саморобний мішок гранатами. Потім він дещо згадав – майже пізно. Він повернувся, коли куля зім'яла його комір. Радист збирався знову вистрілити, коли Нік порізав його від промежини до голови чергою автомата Томмі. Руки чоловіка витяглися прямо, вдарившись по обидва боки дверного отвору. Вони стояли прямо, коли він похитнувся і впав.


Нік вилаявся про себе. Йому слід було спочатку подбати про радіо. Оскільки ця людина все ще перебувала за рацією, швидше за все, вона вже зв'язалася з патрульним катером, а також із домом, де перебував професор. Минуло дві хвилини. У Ніка було десять гранат. Цього має бути достатньо. Будь-якої секунди перша хвиля солдатів увірветься у двері. Тепер мало шансів, що отруєний газ подіє, але він не збирався глибоко дихати. Вхідні двері були за дверима. Може, радіорубка. Він на бігу зайшов у двері.


Успіх був з ним. У радіорубці було вікно. Тяжкі ноги тупцювали перед хатиною, стаючи все гучнішими, коли солдати підходили до вхідних дверей. Нік вибрався через вікно. Прямо під ним він присів і витяг одну із гранат зі свого мішечка. Солдати тинялися по фойє, ніхто не віддавав наказів. Нік витяг шпильку і почав повільно рахувати. Досягши восьми, він жбурнув гранату у відчинене вікно і навпочіпки побіг геть від хатини. Він не зробив більше десяти кроків, коли сила вибуху повалила його навколішки. Він обернувся і побачив, що дах хатини трохи піднявся, а потім, здавалося, не обгоріла сторона здулася.


Коли до нього долинав звук вибуху, стіни хатини розкололися навпіл. Помаранчеве світло і полум'я просочуються крізь відкриті вікна та щілини. Дах осів, злегка покосився. Нік підвівся і продовжив тікати. Тепер він чув постріли. Кулі роз'їдали все ще вологий бруд навколо нього. Він на повній швидкості побіг до бетонної будівлі та обігнув її назад. Потім він зупинився. Він мав рацію. Генератор з пихканням рвонувся в маленькій бамбуковій хатині, схожій на коробку. Солдат, що стояв біля дверей, уже тягнувся за гвинтівкою. Нік застрелив його з автомата Томмі. Потім він витяг із мішка другу гранату. Не довго думаючи, він висмикнув шпильку і почав рахувати. Він кинув гранату у відкритий дверний отвір, що веде до генератора. Вибух одразу ж затемнив усе довкола. Про всяк випадок він витяг ще одну гранату і жбурнув її всередину.


Не чекаючи вибуху, він полетів у підлісок, що зростав одразу за хатинами. Він проминув першу палаючу хатину і пішов до другої. Він важко дихав, присівши на краю куща. До відкритого вікна в задній частині другої хатини був невеликий відкритий простір. Він все ще чув постріли. Вони вбивали одне одного? Були крики; хтось намагався віддавати накази. Нік знав, що як тільки хтось візьме на себе командування, безлад більше не буде його перевагою. Він рухався недостатньо швидко! Четверта граната була в його руці, штифт висмикнутий. Він побіг, пригнувшись, і, проходячи повз відчинене вікно, кинув гранату. Він продовжував бігти до третьої хатини, що стояла поряд із каналом. Єдине світло тепер виходило від мерехтливих ліхтарів через вікна та дверні отвори решти трьох хатин.


У руці він уже мав п'яту гранату. Перед ним маячив солдат. Нік не зупиняючись, розпорошував по колу кулі з пістолета Томмі. Солдат смикався туди й сюди до самої землі. Нік пройшов між другою хатиною і третьою, що вибухає. Здавалося, всюди був вогонь. Кричали чоловічі голоси, проклинаючи один одного, дехто намагався віддавати накази. Вночі луною лунали постріли, змішані з тріском палаючого бамбука. Штифт витягли. Проходячи повз відкрите бічне вікно третьої хатини, Нік кинув гранату всередину. Він потрапив одному з солдатів по голові. Солдат нахилився, щоб підняти його. Це був останній рух у його житті. Нік уже був під гірляндою потемнілої лампочки


переходячи до двох хатин, що залишилися, коли хатина зардела вибухом. Дах зісковзнув спереду.


Тепер Нік натикався на солдатів. Здавалося, вони були всюди, безцільно бігаючи, не знаючи, що робити, стріляючи в тіні. З двома хатинами з іншого боку не можна було поводитися так, як із трьома останніми. Можливо, в одному з них були Кеті Лу та Майк. У цих хатинах не горіли ліхтарі. Нік дістався першої і перед тим, як увійти, глянув на другу. Троє солдатів ще стояли біля дверей. Вони не заплуталися. Дика куля підняла землю біля його ніг. Нік увійшов у хатину. Полум'я трьох інших хатин давало рівно стільки світла, що він міг розглянути їхній вміст. Цей використовувався для зберігання зброї та боєприпасів. Декілька справ уже було відкрито. Нік переглянув їх, доки знайшов нову обойму для свого пістолета Томмі.


У саморобному мішку в нього лишилося п'ять гранат. Для цієї хатині йому знадобиться лише один. Одне можна сказати напевно: він мав бути далеко, коли цей злетів. Він вирішив зберегти його на потім. Він повернувся надвір. Солдати почали збиратися. Хтось узяв під контроль. У каналу був встановлений насос, і шланги розпорошували воду на дві останні хатини, в які він потрапив. Перший згорів майже вщент. Нік знав, що йому треба пройти через цих трьох солдатів. І не було такого часу, як справжнє, щоб розпочати.


Він тримався близько до землі, швидко рухаючись. Він переклав автомат Томмі в ліву руку і витяг Вільгельміну з-за пояса. На розі третьої хатини він зупинився. Троє солдатів стояли з гвинтівками напоготові, трохи розставивши ноги. "Люгер" підстрибнув у руці Ніка, коли він вистрілив. Перший солдат розвернувся, упустив гвинтівку, схопився за живіт і впав. З другого кінця хатин усе ще лунали постріли. Але сум'яття залишало солдатів. Вони почали слухати. І Нік, здавалося, був єдиним, хто використав пістолет Томмі. Саме на це вони й чекали. Двоє інших солдатів повернулися до нього. Нік швидко вистрілив двічі. Солдати смикнулися, налетіли один на одного і впали. Нік почув шипіння води, що гасить полум'я. Часу було замало. Він завернув за кут до передньої частини хатини і відчинив двері, тримаючи напоготові пістолет Томмі. Опинившись усередині, він стиснув зуби і вилаявся. Це була приманка – хатина була порожня.


Він більше не чув пострілів із гвинтівки. Солдати почали збиратися разом. Думки Ніка кидалися. Де вони могли бути? Вони їх кудись забрали? Все це було марно? Тоді він знав. Це був шанс, але добрий. Він вийшов з хатини і попрямував до першого, у кого потрапив. Полум'я згасло і тут і там почали мерехтіти. Від хатини залишився обвуглений скелет. Оскільки вогонь був настільки розвинений, солдати навіть намагалися його загасити. Нік пішов прямо туди, де, як він думав, упав Лінг. Було п'ять обвуглених тіл, схожих на мумії у гробниці. Дим все ще клубився від підлоги, що допомагало сховати Ніка від солдатів.


Його пошук був недовгим. Весь одяг, звичайно, був спалений з тіла Лінга. Рушниця 45-го калібру лежала поряд з трупом Лінга. Нік штовхнув тіло пальцем ноги. Він розсипався біля його ніг. Але, переміщаючи його, він знайшов те, що шукав - брелок для ключів попелястого кольору. Коли він підняв її, вона все ще була гарячою на дотик. Деякі ключі розплавилися. На пристані зібралося більше солдатів. Один із них віддавав накази, кликав інших у групу. Нік повільно відійшов від хатини. Він пробіг по низці перегорілих ліхтарів, поки вони не згасли. Потім він повернув праворуч і пригальмував, коли досяг низької бетонної будівлі.


Він спустився цементними сходами. Четвертий ключ відімкнув сталеві двері. Він зі скрипом відкрився. Незадовго до того, як Нік увійшов усередину, він глянув на док. Солдати розійшлися віялом. Вони розпочали його пошуки. Нік увійшов у темний коридор. Біля перших дверей він порався з ключами, поки не знайшов той, що відмикав двері. Він штовхнув її, пістолет Томмі був напоготові. Він відчував смердю мертвої плоті. У кутку лежало тіло, шкіра щільно прилягала до скелета. Мабуть, це було давно. Наступні три клітки були порожні. Він пройшов повз ту, в якій був, потім помітив, що одна з дверей у коридорі відчинена. Він підійшов до нього і зупинився. Він перевірив пістолет Томмі, щоб переконатися, що він готовий, потім увійшов усередину. Солдат лежав біля дверей з перерізаним горлом. Очі Ніка оглянули решту камери. Спочатку він майже сумував за ними; потім дві форми стали йому зрозумілі.


Вони забилися в куток. Нік зробив два кроки до них і зупинився. Жінка приставила кинджал до горла хлопчика, вістря пронизало його шкіру. В очах хлопчика відбивався страх, жах жінки. На ній була сорочка, що мало чим відрізнялася від тієї, яку носила Шейла. Але він був розірваний спереду та на грудях. Нік подивився на мертвого солдата. Він, мабуть, намагався


щоб згвалтувати її, і тепер вона думала, що Нік був там, щоб зробити те саме. Тоді Нік зрозумів, що у темряві камери він виглядав китайцем, як солдат. На ньому не було сорочки, його плече трохи кровоточило, в руці у нього був пістолет Томмі, за поясом штанів висів люгер і стилет, а збоку звисав мішок із ручними гранатами. Ні, він не виглядав так, начебто армія Сполучених Штатів прийшла її врятувати. Йому треба було бути дуже обережним. Якщо він зробить неправильний крок, скаже неправильну річ, він знав, що вона переріже кинджал парубку по горлу, а потім встромить його у власне серце. Він був приблизно за чотири фути від них. Він обережно опустився навколішки і поклав пістолет Томмі на підлогу. Жінка похитала головою і сильніше притиснула вістря кинджала до горла хлопчика.


- Кеті, - м'яко сказав Нік. "Кеті, дозволь мені допомогти тобі".


Вона не рушила з місця. Її очі дивилися на нього, все ще сповнені страху.


Нік ретельно підбирав слова. «Кеті», - сказав він знову, ще м'якше. «Джон чекає. Ви збираєтесь піти? »


«Хто… хто ти?» — спитала вона. Слід страху покинув її очі. Вона не так сильно тиснула вістрям кинджала.


"Я тут, щоб допомогти тобі", - сказав Нік. «Джон послав мене відвезти до нього тебе та Майка. Він чекає на вас."


"Де?"


"У Гонконгу. Тепер слухай уважно. Сюди йдуть солдати. Якщо вони знайдуть нас, то уб'ють усіх трьох. Ми повинні діяти швидко. Ви дозволите мені допомогти вам?"


Ще більше страху покинуло її очі. Вона вийняла кинджал із горла хлопчика. "Я ... я не знаю", - сказала вона.


Нік сказав: "Ненавиджу штовхати тебе так, але якщо ти затримаєшся набагато довше, це не буде твоїм рішенням".


"Звідки я знаю, що можу тобі довіряти?"


«У вас є лише моє слово. Зараз, будь ласка. Він простяг їй руку.


Кеті вагалася ще кілька дорогоцінних секунд. Тоді вона, здавалося, ухвалила рішення. Вона простягла йому кинджал.


«Добре, – сказав Нік. Він обернувся до хлопчика. "Майк, ти вмієш плавати?"


"Так, сер", - відповів хлопчик.


"Чудово; ось що я хочу, щоб ви зробили. Іди за мною з будівлі. Як тільки ми вийдемо на вулицю, ви обидва прямуєте прямо в тил. Коли дістанетеся до задньої частини, увійдіть в пензель. Ти знаєш, де звідси канал?"


Кеті кивнула головою.


«Тоді залишайся в кущах. Чи не показуйся. Рухайтеся під кутом до каналу, щоб потрапити до нього вниз за течією звідси. Сховайтесь і зачекайте, поки не побачите сміття, що спускається каналом. Тоді пливіть за мотлохом. На боці буде лінія, за яку ви можете вхопитися. Ти пам'ятаєш це, Майку?


"Так сер."


- Тепер ти добре дбай про свою матір. Переконайтеся, що це зробить.


"Так, сер, я буду", - відповів Майк. У куточках його рота з'явилася легка посмішка.


«Хороший хлопчик, – сказав Нік. "Добре підемо."


Він вивів їх із камери темним коридором. Коли він підійшов до дверей, що вели до виходу, він простягнув їм руку, щоб вони зупинилися. На самоті він вийшов надвір. Солдати були розставлені ступінчастою лінією між хатинами. Вони йшли до бетонної будівлі, а тепер вони були менш ніж за двадцять ярдів від них. Нік зробив знак Кеті та Майку.


«Вам треба поквапитися», - прошепотів він. «Пам'ятайте, залишайтеся глибоко в лісі, поки не дістанетеся каналу. Ви почуєте кілька вибухів, але не зупиняйтесь ні перед чим».


Кеті кивнула, потім пішла за Майком вздовж стіни та до задньої частини.


Нік дав їм 30 секунд. Він почув наближення солдатів. В останніх двох хатинах догоряли багаття, і з-за хмар не було місяця. Темрява була на його боці. Він витяг з мішка ще одну гранату і на малому розгоні рушив галявою. На півдорозі він витяг шпильку і жбурнув гранату через голову в солдатів.


Він уже витяг ще одну гранату, коли вибухнула перша. По спалаху Нік помітив, що солдати виявилися ближчими, ніж він думав. Вибух знищив трьох із них, залишивши пролом у центрі лінії. Нік дістався скелета першої хатини. Він висмикнув штифт другої гранати та кинув її туди, куди кинув першу. Солдати кричали і знову стріляли у тіні. Друга граната вибухнула ближче до кінця шеренги, знищивши ще дві. Решта солдатів побігла до укриття.


Нік обійшов згорілу хатину з протилежного боку, потім через галявину попрямував до хатини з боєприпасами. У руці він мав ще одну гранату. Це буде велике. Біля дверей хатини Нік витяг шпильку і жбурнув гранату в хатину. Потім він відчув рух ліворуч від себе. Солдат обігнув кут хатини та вистрілив без прицілювання. Куля розділила мочку правого вуха Ніка. Солдат вилаявся і повернув приклад до голови Ніка. Нік хитнувся вбік і вдарив солдата лівою ногою в живіт. Він завершив удар, притиснувши напівзакритий кулак до ключиці солдата. Під ударом він тріснув.


Минали секунди. Ніку почало погано рухатися. Він побіг назад через галявину. Солдат перегородив йому шлях,


гвинтівка була спрямована прямо на нього. Нік вдарився об землю, покотився. Коли він відчув, як його тіло вдарилося об щиколотки солдата, він замахнувся на пах. Три речі сталися майже одночасно. Солдат хмикнув і впав на Ніка, гвинтівка вистрілила у повітря, і вибухнула граната у бункері. Перший вибух викликав низку більших вибухів. Борти хати вибухнули. Полум'я закочувалося, як величезний помаранчевий пляжний м'яч, що стрибає, освітлюючи всю територію. Шматочки металу та дерева розлетілися, наче з сотні рушниць. І вибухи продовжувалися один за одним. Солдати кричали від болю, коли їх ударяли уламки. Небо було яскраво-жовтогарячим, всюди падали іскри, розпалюючи багаття.


Солдат тяжко ліг на Ніка. Він поглинув велику частину вибуху, і йому в шию та спину встромилися шматочки бамбука та металу. Вибухи тепер відбувалися не так часто, і Нік почув стогін поранених солдатів. Він зіштовхнув солдата з себе і підняв автомат Томмі. Здавалося, не було кому зупинити його, коли він рушив до причалу. Дійшовши до баржі, він побачив поруч із дошкою ящик із гранатами. Він підняв його та відніс на борт. Потім він упустив дошку і скинув усі мотузки.


Опинившись на борту, він підняв вітрило. Хлам заскрипів і повільно відійшов від причалу. Позаду нього крихітне село було оточене невеликими вогнищами. Раз у раз стріляли гарячі боєприпаси. Острови хатин майже майоріли в помаранчевому світлі полум'я, і село здавалося примарним. Нік пожалів солдатів; у них була своя робота, а й у нього була своя.


Тепер біля румпеля Нік тримав мотлох у центрі каналу. Він думав, що знаходиться трохи більше ніж за сотню миль від Гонконгу. Спуститися вниз річкою буде швидше, ніж раніше, але він знав, що проблеми ще не закінчилися. Він хльоснув румпель і перекинув мотузку за борт. Баржа зникла з поля зору села, він чув лише випадковий тріск, коли вибухнули нові боєприпаси. Земля по правому борту від мотлоху була низькою і плоскою, переважно рисові поля.


Нік оглянув темноту вздовж лівого берега, шукаючи Кеті та Майка. Потім він помітив їх, що трохи попереду себе, що пливли за мотлохом. Майк першим дістався лінії, і коли він піднявся досить високо, Нік допоміг йому піднятися на борт. Кеті йшла за ним. Перебравшись через перила, вона спіткнулася та схопила Ніка за підтримку. Його рука схопила її за талію, і вона впала на нього. Вона притулилася до нього, уткнувшись обличчям у його груди. Її тіло було слизьким від вологи. Від неї виходив жіночий запах, якому не заважали ні косметика, ні парфуми. Вона притулилася до нього, немов у розпачі. Нік погладив її по спині. У порівнянні з ним її тіло було тонким та тендітним. Він зрозумів, що вона, мабуть, пройшла через пекло.


Вона не плакала і не плакала, вона просто трималася за нього. Майк ніяково стояв поруч із ними. Приблизно за дві хвилини вона повільно прибрала руки навколо нього. Вона подивилася йому в обличчя, і Нік побачив, що вона справді прекрасна жінка.


"Дякую", - сказала вона. Її голос був м'яким і майже надто низьким для жінки.


«Поки не дякуй мені, - сказав Нік. «Нам ще доведеться пройти довгий шлях. У каюті може бути одяг та рис.


Кеті кивнула головою і, обійнявши Майка за плечі, увійшла до каюти.


Повернувшись до керма, Нік подумав про те, що чекає попереду. Спочатку була дельта. Шейлі Кван знадобилася карта, щоб перетнути її при денному світлі. Він не мав графіка, і доводилося робити це вночі. Потім був патрульний катер і нарешті сам кордон. Як зброя він мав пістолет Томмі, Люгер, стилет і ящик з гранатами. Його армія складалася з гарної жінки та дванадцятирічного хлопчика. А тепер у нього залишалося менше за добу.


Канал став розширюватись. Нік знав, що вони скоро опиняться у дельті. Попереду і праворуч він бачив крихітні крапки, що світилися. Того дня він уважно стежив за вказівками Шейли; його розум записував кожен поворот, кожну зміну курсу. Але вночі його рухи будуть загальними, а не точними. У нього йшло одне – течія річки. Якщо він зможе знайти його десь у тій дельті, де сходяться всі канали, це приведе його у правильному напрямку. Потім лівий і правий береги відпали, і він був оточений водою. Він увійшов до дельти. Нік стебнув румпель і рушив кабіною до носа. Він вивчав темну воду під собою. Сампани та джонки стояли на якорі по всій дельті. У деяких були вогні, але більшість була темна. Баржа рипіла через дельту.


Нік стрибнув на головну палубу і відчепив румпель. Кеті вийшла з каюти з мискою рису, що димить. На ній була яскраво-червона сукня, що щільно облягала її фігуру. Її волосся було нещодавно причесане.


"Почуваєшся краще?" - Запитав Нік. Він почав їсти рис.


«Багато. Майк одразу заснув. Він навіть не зміг доїсти рис.


Нік не міг забути її красу. Фотографія, яку показав йому Джон Лу, її не виправдала.


Кеті подивилася на


голу щоглу. "Що-небудь трапилося?"


"Я чекаю течії". Він простяг їй порожню миску. Що ти знаєш про все це?


Вона застигла, і на мить страх, який у неї був у камері, виявився в її очах. "Нічого", - м'яко сказала вона. «Вони прийшли до мене додому. Потім вони схопили Майку. Вони тримали мене, поки один із них дав мені укол. Наступне, що я пам'ятаю, це те, що я прокинулась у цій камері. Отоді й почався справжній жах. Солдати ... - Вона повісила голову, не в змозі говорити.


«Не говори про це, – сказав Нік.


Вона підвела голову. «Мені сказали, що скоро зі мною буде Джон. З ним все гаразд?


"Наскільки я знаю." Потім Нік розповів їй все, не згадавши лише свої зустрічі з ними. Він розповів їй про комплекс, про свою розмову з Джоном, і наприкінці він сказав: «Отже, ми маємо лише до півночі, щоб відвезти вас і Майка назад до Гонконгу. А через пару годин буде світло…»


Кеті довго мовчала. Потім вона сказала: «Боюсь, я завдала вам багато неприємностей. І я навіть не знаю твоє ім'я.


«Проблема коштувала того, щоб знайти тебе у безпеці. Мене звуть Нік Картер. Я агент уряду».


Баржа рухалася швидше. Течія підхопила його і рушила вперед, чому сприяв легкий вітерець. Нік відкинувся на спинку румпеля. Кеті притулилася до поручня правого борту, занурена у власні думки. «Досі вона трималася добре, – подумав Нік. Але найскладніше було ще попереду.


Дельта була далеко позаду. Попереду Нік бачив вогні Вампоа. Великі кораблі стояли якорі по обидва боки річки, залишаючи з-поміж них вузький канал. Більшість міста була затемнена в очікуванні світанку, який був недалеко. Кеті пішла до каюти трохи поспати. Нік залишився біля румпеля, дивлячись на все очима.


Баржа рушила далі, дозволяючи течії та вітру нести його у бік Гонконгу. Нік дрімав біля румпеля, у глибині душі його мучила тривога. Все йшло надто гладко, надто легко. Звичайно, не всі солдати на селі були вбиті. Декому з них, мабуть, удалося врятуватися від пожеж, щоб подати сигнал тривоги. І радист, мабуть, зв'язався з кимось, перш ніж вистрілити в Ніка. Де був цей патрульний катер?


Нік різко прокинувся і побачив, що перед ним стоїть Кеті. У руці у неї була чашка гарячої кави. Темна ніч зникла настільки, що він міг бачити густий тропічний ліс на обох берегах річки. Скоро зійде сонце.


"Візьми це", - сказала Кеті. Ти виглядаєш так, ніби тобі це потрібно.


Нік взяв каву. Його тіло стислося. Тупі ниючі болі в шиї та вухах. Він був неголений і брудний, і йому залишалося пройти близько шістдесяти миль.


"Де Майк?" Він сьорбнув каву, відчуваючи тепло до самого кінця.


"Він на носі, дивиться".


Раптом він почув крик Майка.


"Нік! Нік! Іде човен!"


"Візьми румпель", - сказав Нік Кеті. Майк стояв на одному коліні, показуючи на правий борт носа.


«Ось, – сказав він. «Бачиш, просто йду вгору річкою».


Патрульний катер йшов швидко, високо потопаючи у воді. Нік важко розрізнив двох солдатів, що стояли біля гармати на носовій палубі. Часу було не так багато. Судячи тим шляхом, яким наближався човен, вони знали, що в нього були Кеті і Майк. До них додзвонився радист.


«Хороший хлопчик, – сказав Нік. «А тепер давайте складемо кілька планів». Разом вони стрибнули з кабіни на головну палубу. Нік розкрив ящик із гранатами.


"Що це таке?" - Запитала Кеті.


Нік відчинив кришку кейсу. «Патрульний катер. Я впевнений, що вони знають про тебе та Майку. Наша прогулянка човном закінчена; нам доведеться зараз переїхати на сушу». Його сумка-сорочка знову була наповнена гранатами. "Я хочу, щоб ви з Майком прямо зараз пливли до берега".


"Але..."


"В даний час! Нема коли сперечатися.


Майк торкнувся Ніка і пірнув за борт. Кеті чекала, дивлячись Ніку в очі.


"Тебе уб'ють", - сказала вона.


Ні, якщо все складеться так, як я хочу. Тепер рухайся! Я зустрінуся з тобою десь по річці.


Кеті поцілувала його в щоку і пірнула убік.


Тепер Нік міг чути потужні двигуни патрульного катера. Він заліз у каюту і скинув вітрило. Потім він стрибнув на румпель і різко кинув його вліво. Хлам нахилився і почав повертати боком через річку. Патрульний катер був тепер ближчий. Нік побачив, як з дула вирвалося помаранчеве полум'я. Снаряд просвистів у повітрі і вибухнув прямо перед носом джанка. Баржа, здавалося, здригнулася від шоку. Лівий борт був звернений до патрульного катера. Нік розташувався за правим бортом кабіни, автомат Томмі лежав згори. Патрульний катер був ще далеко, щоб відкрити вогонь.


З гармати знову вистрілили. І знову снаряд просвистів у повітрі, тільки цього разу вибух розірвав порожнину біля ватерлінії прямо за носом. Баржа різко сіпнулася, ледь не збивши Ніка з ніг. і одразу почала тонути. Нік все ще чекав. Патрульний катер був досить близько. Ще троє солдатів відкрили вогонь з автоматів. Каюта навколо Ніка була порізана кулями. Він усе ще чекав.


Пробоїна з правого борту. Довго б він не протримався на плаву. Патрульний катер знаходився досить близько, щоб він міг бачити вирази солдатів. Він чекав на певний звук. Солдати перестали стріляти. Човен почав уповільнювати хід. Потім Нік почув звук. Патрульний катер наближався. Двигуни були вимкнені, Нік підняв голову досить високо, щоб було видно. Потім відкрив вогонь. Його перша черга вбила двох солдатів, які стріляли з носової гармати. Він стріляв навхрест, не зупиняючись. Троє інших солдатів смикалися туди-сюди, натикаючись один на одного. Робочі палуби та солдати бігають палубою у пошуках укриття.


Нік поклав пістолет Томмі і витяг першу гранату. Він витяг штифт і кинув її, потім вийняв ще одну, витяг штифт і кинув, а потім вийняв третю, витяг штифт і кинув її. Він підняв пістолет Томмі і пірнув назад у річку. Перша граната вибухнула, коли він ударився об воду, що була крижаною. Він ударив своїми потужними ногами під вагою пістолета Томмі і гранат, що залишилися. Він підвівся прямо і сплив поруч із катером. Його друга граната розірвала каюту патрульного катера на частини. Нік повис на боці баржі, витягаючи з мішка ще одну гранату. Він висмикнув штифт зубами і шпурнув його через поручень баржі у напрямку відкритої скриньки з гранатами. Потім він відпустив і дозволив ваги своєї зброї віднести її прямо на дно річки.


Його ноги майже відразу вдарилися об сльоту; дно було всього вісім чи дев'ять футів униз. Коли він почав рухатися до берега, він смутно почув серію невеликих вибухів, за якими пішов величезний, який збив його з ніг і знову і знову перекидав. Здавалося, що його вуха розлітаються. Але струс мозку відкинув його до берега. Ще трохи, і він зможе підняти голову над водою. Його мозок був розбитий, його легені хворіли, був біль у задній частині шиї; як і раніше, його втомлені ноги продовжували йти.


Спочатку він відчув прохолоду на маківці, потім підняв ніс і підборіддя з води і вдихнув солодке повітря. Ще три кроки підняли його голову. Він повернувся, щоб подивитися на сцену, яку щойно покинув. Баржа вже затонула, і патрульний катер уже йшов на дно. Вогонь охопив більшу частину того, що було видно, і тепер водяна лінія проходила вздовж головної палуби. Поки він дивився, корма почала тонути. Коли вода досягла вогню, пролунало гучне шипіння. Човен повільно осів, вода вирувала по ньому, заповнюючи всі відсіки та порожнини, шиплячи від вогню, який зменшувався в міру того, як човен тонув. Нік повернувся до нього спиною і моргнув від ранкового сонця. Він кивнув із похмурим розумінням. Була зоря сьомого дня.


РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ


Кеті та Майк чекали серед дерев, коли Нік вилізе на берег. Опинившись на суші, Нік кілька разів глибоко зітхнув, намагаючись позбутися дзвону в голові.


«Можу я допомогти тобі щось забрати?» - Запитав Майк.


Кеті взяла його за руку. «Я рада, що з тобою все гаразд».


На мить їхні очі зустрілися, і Нік мало не сказав те, про що, як він знав, жалкуватиме. Її краса була йому майже нестерпною. Щоб не думати про неї, він перевірив свій крихітний арсенал. Він втратив усе, крім чотирьох гранат у річці; у пістолеті Томмі залишалося близько чверті обойми, а Вільгельмін залишилося п'ять пострілів. Не добре, але це має спрацювати.


"Що відбувається?" - Запитала Кеті.


Нік потер щетину на підборідді. «Десь поруч є залізничні колії. У нас піде занадто багато часу, щоб купити інший човен. Крім того, річка буде надто повільною. Думаю, ми спробуємо знайти ці залізничні колії. Підемо у цьому напрямі».


Він ішов попереду через ліс та кущі. Рух йшов повільно через густу порослю, і їм доводилося зупинятися багато разів, щоб Кеті та Майк відпочивали. Сонце було жарким, і комахи чіплялися до них. Вони йшли весь ранок, просуваючись далі й далі від річки, вниз по маленьких долинах і невисоких вершинах, поки, нарешті, незабаром після полудня вони не вийшли на залізничну колію. Самі сліди, здавалося, прорізали широкий шлях крізь зарості. Земля була чистою принаймні на десять футів з кожного боку від них. Вони блищали в променях полуденного сонця, тож Нік знав, що ними добре користуються.


Кеті та Майк плюхнулися на землю на краю чагарників. Вони потяглися, важко дихаючи. Нік пройшов трохи рейками, вивчаючи місцевість. Він був мокрий від поту. Не можна було сказати, коли приїде наступний поїзд. Це може бути будь-яка хвилина, а може бути кілька годин. І в нього не лишилося багато годин. Він повернувся, щоб приєднатися до Кеті та Майка.


Кеті сиділа, підібгавши під себе ноги. Вона глянула на Ніка, прикриваючи очі рукою від сонця. "Добре?" вона сказала.


Нік опустився навколішки і підібрав кілька камінців, розкиданих по обидва боки шляху. «Виглядає непогано, – сказав він. "Якщо ми зможемо зупинити поїзд".


«Чому це має бути


Топ?


Нік оглянув рейки. «Тут досить рівно. Коли і якщо повз проїжджає потяг, він рухатиметься досить швидко».


Кеті встала, струсивши прилеглу сорочку, і поклала руки на стегна. "Добре, як нам це зупинити?"


Ніку довелося посміхнутися. "Впевнені, що ви готові?"


Кеті поставила одну ногу трохи попереду іншої, прийнявши дуже привабливу позу. «Я не квола маленька квітка, яку варто тримати в чайнику. І Майк також. Ми обидва з добрих сімей. Ви показали мені, що ви винахідлива і жорстока людина. Ну, я й сама непогана людина. На мою думку, у нас одна мета - дістатися Гонконгу до півночі. Думаю, ви нас досить довго несли. Я не розумію, як ти все ще стоїш на ногах, як виглядаєш. Час нам почати нести свою частку вантажу. Ти згоден, Майку?


Майк скочив на ноги. "Скажи йому, мамо".


Кеті підморгнула Майку, потім глянула на Ніка, знову прикривши рукою очі. «Отже, у мене до вас лише одне запитання, містере Нік Картер. Як зупинити цей поїзд? »


Нік тихенько посміхнувся сам до себе. «Міцний, як цвях, чи не так? Для мене це схоже на заколот».


Кетбі підійшла до нього, тримаючи руки з обох боків. На її прекрасному обличчі був серйозний благальний вираз. Вона м'яко сказала: «Не заколот, сер. Пропозиція допомоги з поваги, захоплення та відданості нашому лідеру. Ви руйнуєте села і підриваєте човни. А тепер покажи нам, як зупиняють потяги».


Нік відчув біль у грудях, яку не міг повністю зрозуміти. І всередині нього росло почуття, глибоке почуття до неї.


Але це було неможливо, він це знав. Вона була заміжньою жінкою із сім'єю. Ні, просто йому хотілося спати, їсти та пити. Її краса вразила його в той час, коли він не був у його силах.


"Добре", - сказав він, дивлячись на її погляд. Він витяг Х'юго з-за пояса. «Поки я рубаю гілки та кущі, я хочу, щоб ви складали їх на залізничну колію. Нам знадобиться велика купа, щоб вони могли бачити з великої відстані. Він повернувся до густих чагарників, за ним слідували Кеті та Майк. "Вони не можуть зупинитися", - сказав він, починаючи різати. "Але, можливо, вони будуть досить повільними, щоб ми могли стрибнути".


Минуло майже дві години, перш ніж Нік залишився задоволеним висотою. Він виглядав як зелений, соковитий горбок, близько чотирьох футів у діаметрі та майже шести футів у висоту. Здалеку здавалося, що він заблокує будь-який поїзд.


Кеті встала, поклавши останню гілку в купу, і витерла лоба тильною стороною долоні. Що тепер відбувається? — спитала вона.


Нік знизав плечима. "Тепер ми чекаємо".


Майк почав збирати камінці та кидати їх у дерева.


Нік підійшов до хлопчика ззаду. «У тебе тут гарна рука, Майку. Ви граєте у Молодшу лігу? »


Майк перестав качати і почав трясти камінчики в руці. «Минулого року провів чотири локаути».


"Чотири? Це добре. Як ви потрапили до ліги? »


Майк з огидою кинув камінці. «Програв у плей-офф. Ми опинилися на другому місці».


Нік усміхнувся. Він міг бачити батька в хлопчику, те, як пряме чорне волосся лежало на одному боці чола, пронизливі чорні очі. «Добре, – сказав він. "Завжди є наступний рік". Він почав йти. Майк узяв його за руку і глянув йому у вічі.


"Нік, я турбуюся про маму".


Нік кинув погляд на Кеті. Вона сиділа, підклавши під себе ноги, висмикуючи бур'яни між галькою, неначе вона була на подвір'ї свого будинку. "Чому ти хвилюєшся?" він запитав.


"Скажи мені прямо", - сказав Майк. "Ми не збираємося цього робити, чи не так?"


«Звичайно, ми це зробимо. Ми маємо кілька годин денного світла плюс половина ночі. Якщо ми не в Гонконгу, час для занепокоєння – без десяти хвилин до півночі. Нам залишилося пройти лише шістдесят миль. Якщо ми не дістанемося туди, я турбуватимуся про тебе. Але доти продовжуй говорити, що ми впораємось».


«А що щодо матері? Вона не така, як ми з тобою - я маю на увазі бути жінкою і таке інше.


- Ми з тобою, Майку, - з почуттям сказав Нік. "Ми подбаємо про неї".


Хлопчик усміхнувся. Нік підійшов до Кеті.


Вона глянула на нього і похитала головою. "Я хочу, щоб ти спробував трохи поспати".


«Я не хочу спізнитися на потяг, – сказав Нік.


Потім крикнув Майк. "Слухай, Нік!"


Нік обернувся. Звісно, гусениці гули. Він схопив Кеті за руку і ривком підняв ноги. "Давай."


Кеті вже бігла поряд із ним. Майк приєднався до них, і всі троє побігли рейками. Вони бігли доти, поки збудована ними сваа не зникла за їхньою спиною. Потім Нік потягнув Кеті та Майка приблизно на п'ять футів у ліс. Потім вони зупинились.


Деякий час вони задихалися, доки не змогли нормально дихати. «Це має бути досить далеко, – сказав Нік. "Не роби цього, поки я тобі не скажу".


Вони почули слабкий клацаючий звук, який ставав дедалі голоснішим. Потім вони почули гуркіт поїзда, що швидко рухався. Правою рукою Нік обіймав Кеті, лівою – Майка. Щока Кеті притискалася до його грудей. Майк у лівій руці мав пістолет Томмі. Шум ставав голоснішим; потім вони побачили величезний чорний паровоз, що проїжджав перед


м. За секунду він пройшов повз них, і товарні вагони розпливлися. «Пригальмував, — подумав Нік. Легко.


Пролунав гучний вереск, який ставав дедалі голоснішим у міру того, як машини ставали краще видно. Нік помітив, що у кожного четвертого були відчинені двері. Віск продовжувався, сповільнюючи рух величезної змії пов'язаних машин. Пролунав гучний стукіт, який, як припустив Нік, був викликаний ударами двигуна об купу кущів. Потім вереск припинився. Машини тепер їхали повільно. Потім вони почали набирати швидкість.


"Вони не збираються зупинятися", - сказав Нік. "Давай. Зараз чи ніколи."


Він випередив Кеті та Майка. Машини швидко набирали швидкість. Він вклав усі сили у втомлені ноги і побіг до відкритого дверного отвору товарного вагона. Поклавши руку на підлогу машини, він підстрибнув і покрутився, приземлившись у сидячому положенні на дверний отвір. Кеті йшла за ним. Він потягнувся до неї, але вона почала відступати. У неї перехопило подих, вона сповільнилася. Нік став навколішки. Тримаючись за одвірок для підтримки, він висунувся назовні, обвив лівою рукою її тонку талію і скинув її з ніг в машину позаду себе. Потім він потягся до Майка. Але Майк швидко підвівся на ноги. Він схопив Ніка за руку і стрибнув у машину. Поруч із ним брязнув пістолет Томмі. Вони відкинулися назад, важко дихаючи, відчуваючи похитування машини з боку на бік, прислухаючись до цокання коліс на гусеницях. У машині пахло несвіжою соломою та старим коров'ячим гноєм, але Нік не міг утриматись від усмішки. Вони їхали зі швидкістю близько шістдесяти миль на годину.


Поїздка потягом тривала трохи більше півгодини. Кеті та Майк спали. Навіть Нік дрімав. Він висушив усі снаряди у «Вільгельміні» та в пістолеті «Томмі» і розгойдувався разом із машиною, киваючи головою. Перше, що він помітив, - це довший проміжок між стукотом коліс. Коли він розплющив очі, він побачив, що краєвид рухається набагато повільніше. Він швидко встав і рушив до відчинених дверей. Поїзд в'їжджав у село. Перед двигуном гусениці перекрили понад п'ятнадцять солдатів. Були сутінки; сонце майже село. Нік нарахував десять машин між його та паровозом. Двигун шипів і пищав, коли він зупинявся.


- Майк, - покликав Нік.


Майк одразу ж прокинувся. Він сів, протираючи очі. "Що це таке?"


«Солдати. Вони зупинили поїзд. Підніми маму. Нам доведеться піти”.


Майк потиснув Кеті за плече. Її сорочка була розрізана майже до пояса від бігу до поїзда. Вона сіла, не кажучи ні слова, потім вони з Майком піднялися на ноги.


Нік сказав: «Я думаю, що поблизу є шосе, що веде до прикордонного міста Шенч Уан. Нам доведеться викрасти якусь машину».


Як далеко до цього міста? - Запитала Кеті.


«Напевно, миль двадцять тридцять. Ми досі можемо вижити, якщо отримаємо машину».


"Дивися", - сказав Майк. "Солдати навколо паровоза".


Нік сказав: Тепер вони почнуть обшукувати товарні вагони. З цього боку тіні. Думаю, ми зможемо дістатися тієї хатини. Я піду першим. Я наглядатиму за солдатами, а потім покажу вам, щоб ви йшли за ними по одному».


Нік взяв пістолет Томмі. Він вискочив із вагона, потім чекав, присівши, дивлячись на передню частину поїзда. Солдати розмовляють із інженером. Пригнувшись, він пробіг близько п'ятнадцяти футів до старої хатини на проміжній станції. Він завернув за ріг і зупинився. Уважно спостерігаючи за солдатами, він жестом вказав на Майка та Кеті. Кеті впала першою, і коли вона перебігла галявину, Майк вийшов із машини. Кеті підійшла до Ніка, а Майк слідував за нею.


Вони рушили за будинками до передньої частини поїзда. Коли вони були досить далеко попереду солдатів, вони перетнули рейки.


Було вже темно, коли Нік знайшов шосе. Він стояв на краю, а Кеті та Майк позаду нього.


Зліва від нього було село, з якого вони щойно прибули, праворуч - дорога в Шенч'Уан.


"Ми подорожуємо автостопом?" - Запитала Кеті.


Нік потер сильно бородатий підборіддя. «Занадто багато солдатів рухається цією дорогою. Ми страшенно впевнені, що не хочемо зупиняти їх цілу купу. Прикордонники, напевно, проводять у цьому селі якісь вечори та їдуть. Звісно, жоден солдат не зупиниться заради мене».


"Вони будуть для мене", - сказала Кеті. «Солдати скрізь однакові. Їм подобаються дівчата. І давайте подивимося правді у вічі, ось хто я».


Нік сказав: "Тобі не треба мене продавати". Він повернувся, щоб подивитися на яр, що йде вздовж шосе, потім знову на неї. «Впевнені, ти впораєшся?»


Вона посміхнулася і знову набула цієї привабливої пози. "Що ви думаєте?"


Нік усміхнувся у відповідь. "Відмінно. Ось як ми з цим будемо працювати. Майк, простягни тут по шосе. Він вказав на Кеті. «Твоя історія - твоя машина, що врізалася в яр. я можу зробити за такий короткий термін”.


Кеті досі усміхалася. «Якщо вони солдати, не думаю, що вони надто зацікавлені в історії, яку я їм розповідаю».


Нік застережливо вказав на неї пальцем. "Просто будь обережна".


"Так сер."


"Давай заліземо в яр, поки не побачимо ймовірну перспективу".


Коли вони зістрибнули в яр, з села з'явилася пара фар.


Нік сказав: «Надто високо для машини. Схоже на вантажівку. Залишайся на місці."


Це була військова вантажівка. Поки він проходив, солдати співали. Він їхав і продовжував рухатися шосе. Потім з'явилася друга пара фар.


«Це машина, – сказав Нік. «Забирайся, Майку».


Майк вискочив із яру і потягся. Кеті йшла за ним. Вона поправила сорочку та погладила волосся. Потім вона знову прийняла цю позу. Коли машина підійшла, вона почала розмахувати руками, намагаючись утримати цю позу. Шини заскрипіли на тротуарі, машина різко зупинилася. Тим не менш, вона проїхала близько семи футів над Кеті, перш ніж повністю зупинилася.


У ньому було троє солдатів. Вони були п'яні. Двоє негайно вийшли і рушили назад до Кеті. Водій виліз із машини, відійшов до задньої частини машини та зупинився, спостерігаючи за двома іншими. Вони сміялись. Кеті почала розповідати свою історію, але вона мала рацію. Все, що вони бажали, це вона. Один узяв її за руку і дещо згадав, як вона виглядала. Інший почав гладити її по грудях, схвально схвально схвалюючи. Нік швидко рушив по яру до передньої частини машини. Випередивши його, він виліз із яру і попрямував до водія. Х'юго був у його правій руці. Він рушив уздовж машини і підійшов до солдата ззаду. Його ліва рука затиснула рота, і одним швидким рухом він перерізав Х'юго горло чоловікові. Коли солдат упав на землю, він відчув на руці теплу кров.


Кеті благала двох інших. У них була стегна вище талії, і поки один лапав і тер її, інший тяг її до машини. Нік пішов за тим, хто її тягне. Він підійшов до нього ззаду, схопив за волосся, смикнув солдата за голову і полоснув Хьюго по горлу. Останній солдат бачив його. Він відштовхнув Кеті і витяг зловісний кинджал. Нік не мав часу на тривалу сутичку на ножах. Очі-бусинки у солдата потьмяніли від випивки. Нік зробив чотири кроки тому, переклав Х'юго на ліву руку, витяг Вільгельміну з-за пояса і вистрілив чоловікові в обличчя. Кеті закричала. Вона зігнулася навпіл, тримаючись за живіт, і попленталася до машини. Майк скочив на ноги. Він стояв нерухомо, дивлячись на сцену. Нік не хотів, щоб хтось із них бачив щось подібне, але він знав, що це мало статися. Вони були в його світі, а не в їхньому світі, і хоча Нік не дбав про цю частину своєї роботи, він прийняв її. Він сподівався, що вони це зроблять. Нік, не роздумуючи, скотив три трупи в яр.


«Сідай у машину, Майку», - наказав він.


Майк не рушив з місця. Він дивився в землю широко розплющеними очима.


Нік підійшов до нього, двічі вдарив його по обличчю і штовхнув до машини. Спочатку Майк пішов неохоче, потім, здавалося, вирвався з цього і заліз на заднє сидіння. Кеті все ще була нахилена, тримаючись за машину для підтримки. Нік обійняв її за плече і допоміг сісти на переднє сидіння. Він оббіг перед машиною і сів за кермо. Він завів двигун і поїхав шосе.


Це був підбитий втомлений «Остін» 1950 року випуску. Манометр показав півбака бензину. Тиша в машині була майже приголомшливою. Він відчував, як очі Кеті впиваються в його обличчя. У машині пахло несвіжим вином. Нік пошкодував, що не викурив жодну зі своїх цигарок. Нарешті Кеті заговорила. «Це просто робота для вас, чи не так? Тобі начхати на мене чи Майка. Просто доставте нас до Гонконгу до півночі, незважаючи ні на що. І убий усіх, хто стане в тебе на шляху».


«Мамо, – сказав Майк. "Він теж робить це для тата". Він поклав руку Ніка на плече. "Тепер я розумію."


Кеті подивилася на свої пальці, складені разом навколішки. «Пробач, Нік, – сказала вона.


Нік не зводив очей з дороги. «Це було брутально для всіх нас. Ви обидва поки що гаразд. Не кидай мене зараз. Нам ще треба перетнути цей кордон».


Вона торкнулася його рукою керма. "Ваша команда не підніме заколот", - сказала вона.


Раптом Нік почув рев двигуна літака. Спочатку він здавався м'яким, потім поступово ставав дедалі голоснішим. Він виходив з-за їхньої спини. Раптом шосе навколо "Остіна" розірвало вогонь. Нік повернув кермо спочатку праворуч, потім ліворуч, зигзагоподібно рухаючи машину. Коли літак пролетів над головою, пролунав свист, потім повернув ліворуч, набираючи висоту для наступного проходу. Нік рухався зі швидкістю п'ятдесят миль на годину. Попереду він міг слабо розрізнити задні ліхтарі військової вантажівки.


"Як вони дізналися так швидко?" - Запитала Кеті.


Нік сказав: «Інша вантажівка, мабуть, знайшла тіла і зв'язалася з ними по радіо. Оскільки це звучить як старий гвинтовий літак, вони, мабуть, схопили все, що можна було літати. Я збираюся дещо спробувати. У мене є підозра, що пілот летить строго фарами.


Літак ще не пролетів. Нік вимкнув світло в «Остині», потім вимкнув мотор


і зупинився. Він чув важке дихання Майка із заднього сидіння. Не було дерев або чогось, під яким він міг би припаркуватися. Якби він був неправий, вони були б качками, що сидять. Потім він почув двигун літака. Шум двигуна став гучнішим. Нік відчув, що починає потіти. Літак був низьким. Він наблизився до них і продовжував падати. Потім Нік побачив полум'я, що виривається з його крил. З такої відстані вантажівка вона не бачила. Але він побачив, як помаранчева вогненна куля котилася в повітрі, і він почув глибокий грім вибуху. Літак здійнявся, щоб зробити ще один прохід.


«Нам краще трохи посидіти, – сказав Нік.


Кеті затулила обличчя руками. Всі вони бачили вантажівку, що горіла, прямо за горизонтом.


Літак був вищим, роблячи останній проліт. Він пролетів повз «Остину», потім вантажівки, що горіла, і продовжив рух. Нік повільно рушив "Остін" вперед. Він залишався на узбіччі шосе, проїхавши менше тридцяти. Він не вимикав світло. Вони рухалися болісно повільно, поки не наблизилися до вантажівки, що горіла. Тіла були розкидані по шосе та узбіччям. Деякі вже горіли чорним, інші ще горіли. Кеті затуляла обличчя руками, щоб нічого не бачити. Майк сперся на переднє сидіння, дивлячись разом з Ніком через лобове скло. Нік перетинав «Остін» туди-сюди по шосе, намагаючись проїхати через місцевість, не наїжджаючи на трупи. Він пройшов, потім набрав швидкість, не вимикаючи фари. Попереду він бачив миготливі вогні Шенч'Уана.


Коли вони під'їхали ближче до міста, Нік спробував уявити собі, яким буде кордон. Було б безглуздо намагатися обдурити їх. Їх, мабуть, шукав кожен солдат у Китаї. Їм доведеться прорватися. Якщо він правильно пам'ятав, цей кордон був просто великою брамою в паркані. Звичайно, буде бар'єр, але з іншого боку воріт не буде нічого, принаймні, доки вони не дійдуть до Фань Лінга на стороні Гонконгу. Це буде за шість чи сім миль від воріт.


Тепер вони наближалися до Шенч'Уана. У ньому була одна головна вулиця, і наприкінці її Нік побачив огорожу. Він з'їхав убік і зупинився. Біля воріт снували близько десяти солдатів з гвинтівками на плечах. Перед сторожовим будиночком було встановлено кулемет. Через пізню годину вулиця через місто була темною та пустельною, але територія навколо воріт була добре освітлена.


Нік потер стомлені очі. «От і все, – сказав він. «У нас не так багато зброї».


"Нік." То був Майк. «Тут на задньому сидінні три гвинтівки».


Нік обернувся на своєму місці. «Гарний хлопчик, Майку. Вони допоможуть». Він глянув на Кеті. Вона все ще дивилася на огорожу. "З тобою все гаразд?" він запитав.


Вона обернулася до нього. Її нижня губа була затиснута між зубами, очі наповнились сльозами. Похитуючи головою з боку на бік, вона сказала: «Нік, я… я не думаю, що зможу з цим впоратися».


Кіллмайстер узяв її за руку. «Послухай, Кеті, це кінець. Як тільки ми пройдемо через ці ворота, все буде скінчено. Ти знову будеш із Джоном. Можеш іти додому».


Вона заплющила очі і кивнула.


"Вмієш водити?" він запитав.


Вона знову кивнула головою.


Нік заліз на заднє сидіння. Він перевірив три рушниці. Вони були російського виробництва, але виглядали у хорошому стані. Він повернувся до Майка. "Опусти там вікна з лівого боку". Майк зробив це. Тим часом Кеті сіла за кермо. Нік сказав: «Я хочу, щоб ти сидів на підлозі, Майку, спиною до дверей». Майк зробив, як йому сказали. «Тримай голову під цим вікном». Кіллмайстер розв'язав сорочку навколо талії. Він поставив чотири гранати поряд між ніг Майка. «Ось що ти робиш, Майку, – сказав він. «Коли я даю тобі слово, ти тягнеш шпильку на першій гранаті, рахуєш до п'яти, потім кидаєш її через плече і у вікно, лічиш до десяти, береш другу гранату і повторюєш це знову, поки вони пішли. Ви все зрозуміли? "


"Так сер."


Кіллмайстер повернувся до Кеті. Він ніжно поклав їй руку на плече. «Чи бачиш, - сказав він, - звідси до воріт пряма лінія. Я хочу, щоб ви почали з низького, а потім перейшли на другий. Коли машина їде до воріт, я вам скажу. Потім я хочу, щоб ви міцно тримали кермо внизу, притиснули педаль газу до підлоги та поклали голову на сидіння. Пам'ятайте, ви обоє, не поспішайте! "


Кеті кивнула головою.


Нік зупинився біля вікна навпроти Майка з автоматом Томмі. Він переконався, що три рушниці перебувають у межах досяжності. "Всі готові?" він запитав.


Він отримав кивки від них обох.


"Добре, тоді пішли!"


Кеті злегка сіпнулася, починаючи. Вона виїхала на середину вулиці і попрямувала до воріт. Потім вона перейшла на другу.


«Ти добре виглядаєш, – сказав Нік. "А тепер вдарив!"


"Остін", здавалося, похитнувся, коли Кеті натиснула на педаль газу, потім він швидко почав набирати швидкість. Голова Кеті зникла з поля зору.


Охорона біля воріт з цікавістю спостерігала, як машина наближається до них. Нік поки що не хотів відкривати вогонь. Коли охоронці побачили, що Остін набирає швидкість, вони зрозуміли, що відбувається. Гвинтівки впали з їхніх плечей. Двоє швидко кинулися до кулемету. Один вистрілив зі своєї гвинтівки, куля висікла зірочку на лобовому склі. Нік висунувся у вікно і коротким струменем з пістолета Томмі порізав одного з охоронців біля кулемета. Пролунали нові постріли, розбивши лобове скло. Нік дав ще дві короткі черги, кулі знайшли свої цілі. Потім пістолет Томмі закінчив патрони. "Тепер, Майку!" він гукнув.


Майк порався з гранатами кілька секунд, потім перейшов до справи. Вони були за кілька ярдів від перекладини. Перша граната вибухнула, один охоронець загинув. Кулемет задзвенів, його кулі, мов град, упали в машину. Переднє бічне скло було розрізане навпіл і випало. Нік вийняв Вільгельміну. Він вистрілив, промахнувся і знову вистрілив, упустивши одного охоронця. Друга граната вибухнула поряд із кулеметом, але не настільки, щоб поранити тих, хто нею керував. Він балакав, розжовуючи машину. Лобове скло перетворилося на уламки, а потім відкрилося, коли відлетіло останнє скло. Нік продовжував стріляти, іноді потрапляючи, іноді промахуючись, поки, нарешті, все, що він отримав, – це клацання, коли він натиснув на курок. Третя граната розірвалася біля будки охоронця, зрівнявши її із землею. Один із кулеметників був чимось збитий і впав. Шина вибухнула, коли кулемет, що стукає, прогриз її. "Остін" почав повертати вліво. «Тягни колесо вправо!» - крикнув Нік Кеті. Вона потягла, машина випросталася, пробила огорожу, здригнулася, продовжила рух. Четверта граната стерла з лиця землі більшу частину огорожі. Нік стріляв із однієї з російських гвинтівок. Його точність залишала бажати кращого. Охоронці наблизилися до машини. Гвинтівки були приставлені до плечей; вони стріляли у задню частину машини. Заднє вікно було вкрите зірочками від їхніх куль. Вони продовжували стріляти навіть після того, як їхні кулі перестали потрапляти до машини.


"Ми закінчили?" - Запитала Кеті.


Кіллмайстер викинув російську гвинтівку у вікно. "Ви можете сісти, але тримайте педаль газу до підлоги".


Кеті села. «Остін» почав давати осічку, потім закашлявся. Нарешті двигун просто затих, машина зупинилася.


Майк мав зелений відтінок на обличчі. "Випусти мене", - крикнув він. "Я думаю, мені стане погано!" Він виліз із машини і зник у кущах уздовж дороги.


Скло було скрізь. Нік підповз на переднє сидіння. Кеті дивилася у вікно, якого не було. Її плечі затремтіли; потім вона заплакала. Вона не намагалася приховати сльози, вона дозволяла їм виходити звідкись глибоко всередині себе. Вони скотилися по її щоках і впали з підборіддя. Все її тіло тремтіло. Нік обійняв її і притяг до себе.


Її обличчя пригорнулося до його грудей. Приглушеним голосом вона схлипнула: "Можна ... тепер я можу розійтися?"


Нік погладив її по волоссю. "Нехай приходять, Кеті", - м'яко сказав він. Він знав, що це не його голод, спрага чи нестача сну. Його почуття до неї пронизувало його глибше, глибше, ніж він хотів. Її плач перетворився на ридання. Її голова трохи відійшла від його грудей і лягла на згин його руки. Вона схлипнула, дивлячись на нього, її вії були вологими, а губи злегка прочинені. Нік обережно прибрав пасмо волосся з її чола. Він м'яко торкнувся її губ. Вона відповіла на поцілунок, потім відвела голову від нього.


"Ти не повинен був цього робити", - прошепотіла вона.


«Я знаю, – сказав Нік. "Мені шкода."


Вона посміхнулася йому. "Я не."


Нік допоміг їй вийти з машини. Майк приєднався до них.


"Відчуй себе краще", - запитав його Нік.


Він кивнув, потім махнув рукою у бік машини. "Що ж нам тепер робити?"


Нік рушив. "Ми йдемо до Фан Лінг".


Вони не пішли далеко, коли Нік почув ляскання лопат вертольота. Він підняв очі і побачив вертоліт, що наближався до них. «У кущі!» він гукнув.


Вони сіли серед кущів. Над ними кружляв гелікоптер. Він трохи опустився, ніби про всяк випадок, потім полетів у тому напрямку, звідки прилетів.


"Вони нас бачили?" - Запитала Кеті.


"Ймовірно." Зуби Ніка були міцно стиснуті.


Кеті зітхнула. "Я думав, що тепер ми будемо в безпеці".


"Ви в безпеці", - сказав Нік крізь стиснуті зуби. "Я витягнув тебе, і ти належиш мені". Він пошкодував, що сказав це одразу після цього. Його розум нагадував вівсянку. Він утомився планувати, думати; він навіть не міг пригадати, коли спав востаннє. Він помітив, що Кеті дивно дивиться на нього. Це був таємний жіночий погляд, який він бачив лише двічі у своєму житті. У ньому розповідалося безліч невисловлених слів, які завжди скорочувалися до одного слова «якщо». Якби він не був тим, ким був, якби вона не була тим, чим була, якби вони не прийшли з таких абсолютно різних світів, якби він не був відданий своїй роботі, а вона – своїй сім'ї – якщо, якщо. Такі речі завжди були неможливі


Можливо, вони обидва це знали.


На трасі з'явилися дві пари фар. Вільгельміна була порожня; у Ніка був лише Хьюго. Він зняв шпильку з пояса. Машини підійшли до них, і він підвівся. Це були седани Jaguar, а водієм передньої машини був Хоук. Машини зупинились. Задні двері другої відчинилися, і з нього вийшов Джон Лу з перев'язаною правою рукою.


"Папа!" Майк крикнув і кинувся до нього втекти.


- Джоне, - прошепотіла Кеті. "Джон!" Вона також підбігла до нього.


Вони обнялись, усі троє плакали. Нік прибрав Х'юго. Хоук вийшов із провідної машини, затиснувши в зубах чорний недопалок сигари. Нік підійшов до нього. Він міг бачити вільний костюм, зморшкувате шкірясте обличчя.


«Ти жахливо виглядаєш, Картер, – сказав Хоук.


Нік кивнув. "Ви випадково не принесли пачку цигарок?"


Хоук поліз у кишеню пальта і жбурнув Ніку пачку. "Ви отримали дозвіл у поліції", - сказав він.


Нік закурив. До них підійшов Джон Лу, Кеті та Майк з боків. Він простягнув ліву руку. "Дякую, Нік", - сказав він. Його очі сповнилися сльозами.


Нік взяв за руку. "Потурбуйся про них."


Майк відірвався від батька і обійняв Ніка за талію. Він також плакав.


Кіллмайстер провів рукою по волоссю хлопчика. «Майже пора весняних тренувань, чи не так?»


Майк кивнув головою і приєднався до батька. Кеті обіймала професора; вона проігнорувала Ніка. Вони повернулися до другої машини. Двері для них були відчинені. Вліз Майк, потім Джон. Кеті почало було, але зупинилася, її нога була майже всередині. Вона щось сказала Джонові і повернулася до Ніка. На плечах у неї був білий в'язаний светр. Тепер вона чомусь більше була схожа на домогосподарку. Вона стояла перед Ніком, дивлячись на нього. «Я не думаю, що ми колись знову побачимось».


"Це жахливо довгий час", - сказав він.


Вона встала навшпиньки і поцілувала його в щоку. "Хотів би я..."


"Ваша родина чекає".


Вона закусила зубами нижню губу і побігла до машини. Двері були зачинені, машина завелася, і родина Лоо зникла з поля зору.


Нік був наодинці з Хоуком. "Що сталося з рукою професора?" він запитав.


Хок сказав: «Ось як вони витягли з нього твоє ім'я. Висмикнув кілька нігтів, зламав пару кісток. Це було непросто».


Нік усе ще дивився на задні ліхтарі машини Лоо.


Хоук відчинив двері. «У тебе є кілька тижнів. Думаю, ти збираєшся повернутися до Акапулька.


Кіллмайстер повернувся до Хоука. "Прямо зараз все, що мені потрібно, - це годинник безперервного сну". Він подумав про Лору Бест і про те, як все було в Акапулько, потім подумав про Шерон Рассел, симпатичну стюардесу авіакомпанії. «Думаю, цього разу я спробую «Барселону», – сказав він.


"Пізніше", - сказав йому Хоук. "Ви лягаєте спати. Потім я куплю тобі гарний стейк на вечерю, і поки ми нап'ємося, ти розповіси мені, що сталося. «Барселона» прийде згодом».


Нік здивовано підняв брови, але він не був упевнений, але йому здалося, що він відчув, як Хоук ляскає його по спині, коли сідав у машину.


Кінець


Нік Картер

Карнавал вбивств


Нік Картер


переклав Лев Шкловський


Карнавал вбивств


## Глава 1


Одного разу вночі в лютому 1976 року три абсолютно різні людини, які знаходилися в трьох абсолютно різних місцях, сказали те саме, навіть не підозрюючи про це. Перший говорив про смерть, другий – про допомогу, а третій – про пристрасть. Ніхто з них не міг знати, що їхні слова як фантастична невидима пастка зберуть усіх трьох разом. У горах Бразилії, приблизно за 250 кілометрів від Ріо-де-Жанейро, на самому краю Серро-ду-Мар, людина, яка згадала про смерть, повільно крутила в пальцях пережовану сигару. Він подивився на дим, що клубився, і, подумавши, майже заплющив очі. Він відкинувся в кріслі з прямою спинкою і подивився через стіл на людину, яка чекала. Він підтис губи і повільно кивнув.


"Тепер, - сказав він холодним тоном, - це має бути зроблено зараз".


Інший чоловік повернувся і зник уночі.


Платною дорогою молодий блондин в'їхав у місто так швидко, як тільки міг. Він думав про всі ці листи, тривожні сумніви та безсонні ночи, а також про лист, який він отримав сьогодні. Можливо, він надто довго чекав. Він не хотів панікувати, а тепер пошкодував про це. Насправді, подумав він, він ніколи точно не знав, що робити, але після останнього листа він був певен, що щось треба робити; що б не думали інші. "Тепер", - сказав він уголос. "Це має бути зроблено зараз". Не зменшуючи швидкості, він тунелем в'їхав у місто.


У темряві кімнати високий широкоплечий чоловік стояв перед дівчиною, що дивилася на нього зі свого стільця. Нік Картер знав її деякий час. Вони разом пили мартіні, коли були на вечірках, як і сьогодні ввечері. Вона була гарненькою брюнеткою з задерикуваним носом і пухкими губами на гарному обличчі. Однак вони ніколи не доходили далі за поверхові розмови, бо вона завжди знаходила виправдання, щоб не йти далі. Але раніше ввечері, на вечірці у Холдена, йому вдалося вмовити її піти з нею. Він свідомо повільно поцілував її, пробуджуючи її бажання своєю мовою. І знову він помітив у ній конфлікт почуттів. Тремтячи від бажання, вона все ще боролася зі своєю пристрастю. Тримаючи одну руку на її шиї, він розв'язав її кофтинку інший і дозволив їй зісковзнути з її м'яких плечей. Він зняв з неї бюстгальтер і з подякою подивився на пухкі молоді груди. Потім він стягнув з неї спідницю та трусики, зелені з пурпуровими краями.


Пола Роулінз подивилася на нього напіввідкритими очима і дозволила досвідченим рукам Ніка зробити свою справу. Нік зауважив, що вона не намагалася йому допомогти. Тільки її тремтячі руки на його плечах видавали її внутрішнє замішання. Він м'яко притиснув її до дивана, потім зняв сорочку, щоб відчути її оголене тіло на грудях.


"Тепер, - сказав він, - це має бути зроблено зараз".


"Так", - ледь чутно ахнула дівчина. 'Та ні. Ну ось. - Нік цілував її всюди, коли Паула штовхала таз вперед і раптово почала його скрізь лизати. Все, що вона хотіла зараз, - це зайнятися з Ніком коханням. Коли він натиснув на неї, вона благала його йти швидше, але Нік не поспішав. Паула притулилася губами до його рота, її руки ковзнули по тілу вниз до його сідниць, притискаючи його до себе так сильно, як тільки могли. Дівчина, яка не знала, чого вона хоче, перетворилася на тужливу тварину жіночої статі.


"Нік, Нік", - видихнула Паула, швидко досягнувши кульмінації. Було схоже, що вона ось-ось вибухне, наче вона на мить ширяє між двома світами. Вона закинула голову спину, притискаючись до нього своїми грудьми та животом. Її очі закотилися.


Тремтячи і ридаючи, вона впала на диван, міцно притискаючи до себе Ніка, щоб він не міг втекти. Нарешті вона відпустила його, і він ліг поряд з нею, так що її рожеві соски торкнулися його грудей.


"Чи варто це робити?" – м'яко спитав Нік. "О боже, так", - відповіла Паула Роулінз. 'Більше ніж коштувало.'


"Тоді чому це зайняло так багато часу?"


'Що ти маєш на увазі?' - спитала вона невинним тоном. «Ти дуже добре знаєш, про що я, люба, - сказав Нік. «У нас було багато можливостей, але ви завжди знаходили якесь прозоре виправдання. Тепер я знаю, що ти хотіла. Тоді до чого така метушня?


Вона спитала. - "Обіцяй мені, що не сміятимешся?" Я боялася розчарувати тебе. Я тебе знаю, Нік Картер. Ти не звичайний наречений для дівчини. Ви експерт із жінок».


"Перебільшуєш", - запротестував Нік. «Ви поводитеся так, ніби вам потрібно було скласти вступний іспит». - Нік засміявся


від свого порівняння.


«Це зовсім хороший опис», - зазначила Паула. "Ніхто не любить програвати".


«Що ж, ти не програла, люба. Ви найкраща в класі, чи краще сказати у ліжку?


"Невже тобі завтра в таку нудну відпустку?" - Запитала вона, поклавши голову йому на груди. "Виразно", - сказав Нік, витягаючи довгі ноги. Її питання навів його на перспективу тривалого тихого періоду. Йому доводилося розслабитись, перезарядити свої батареї, і, нарешті, Хоук погодився.


«Відпустіть мене, – сказала Пола Роулінз. "Я можу отримати вихідний в офісі".


Нік глянув на її м'яке, повне, біле тіло. Жінка була одним із способів знову привести тіло у форму, він це дуже добре знав, але бувають моменти, коли цього навіть недостатньо. Бувають моменти, коли чоловікові треба піти та побути одному. Не робити нічого. То був такий період. Або, одужав він, це буде з завтрашнього дня. Але сьогодні ніч була сьогодні ввечері, а ця дивовижна дівчина все ще була в його руках; це скромне задоволення, повне внутрішньої суперечності.


Нік взяв у руку повні м'які груди і великим пальцем пограв рожевим соском. Паула відразу почала важко дихати і затягла Ніка на себе. Коли вона обвила ногою ноги, Нік почув телефонний дзвінок. Це був не маленький синій телефон у шухляді його столу, а звичайний телефон на столі. Він був щасливий. На щастя, не Хоук прийшов повідомити його про нову катастрофу. Хоч би хто це був, йому все зійде з рук. Дзвінків наразі немає.


Справді, він би не підняв слухавку, якби не отримав сигналу від свого шостого почуття: цієї незрозумілої підсвідомої системи сигналізації, яка багато разів рятувала йому життя.


Паула міцно тримала його. "Не відповідай", - прошепотіла вона. 'Забудь про це.' Він хотів, але не міг. Він не часто відповідав на телефонні дзвінки. Але він знав, що це зробить зараз. Це біса підсвідомість. Воно було навіть гірше, ніж Хоук, вимагало більшого і тривало довше.


"Мені дуже шкода, люба", - сказав він, схоплюючись на ноги. "Якщо я помиляюся, я повернуся раніше, ніж ти встигнеш розвернутися".


Нік пройшов через кімнату, усвідомлюючи, що очі Паули стежать за його м'язистим гнучким тілом: образом воскреслої статуї римського гладіатора. Голос телефоном був йому невідомий.


"Містер Картер?" - Запитав голос. «Ви розмовляєте з Біллом Деннісоном. Вибачте, що вас так пізно потурбував, але мені потрібно поговорити з вами.


Нік спохмурнів і раптово посміхнувся. "Білл Деннісон", - сказав він. Син Тодда Деннісона:


'Так сер.'


«Боже, востаннє я бачив тебе в підгузку. Де ти?'


«Я у телефоні-автоматі навпроти вашого будинку. Швейцар сказав мені взагалі не турбувати вас, але я мусив спробувати. Я приїхав із Рочестера, щоб побачити тебе. Це справа про мого батька.


"Тодд?" - Запитав Нік. 'Що таке? Є якісь проблеми?


«Не знаю», - сказав юнак. «Ось чому я прийшов до вас».


- Тоді зайди. Я скажу швейцару, щоб він тебе пропустив.


Нік повісив трубку, попередив швейцара і підійшов до Паули, яка вдягалася.


"Я вже чула", - сказала вона, натягуючи спідницю. 'Я розумію. Принаймні, я вважаю, ти не дозволив би мені піти, якби це було не так важливо».


"Ти маєш рацію. Дякую, - посміхнувся Нік.


'Ти крута дівчина з кількох причин. Розраховуй, що я подзвоню тобі, коли повернуся.


"Я напевно розраховую на це", - сказала Паула. Коли Нік випустив Паулу через задні двері, пролунав дзвінок. Білл Деннісон був таким же високим, як його батько, але стрункішим, без важкої статури Тодда. В іншому світле волосся, яскраво-блакитні очі і сором'язлива посмішка були такими ж, як у Тодда. Він не марнував часу і відразу перейшов до справи.


"Я радий, що ви хочете мене бачити, містере Картер", - сказав він. «Батько розповідав мені історії про тебе. Я турбуюся за батька. Ви, мабуть, знаєте, що він створює нову плантацію в Бразилії, приблизно за 250 кілометрів від Ріо-де-Жанейро. Батько має звичай завжди писати мені складні, докладні листи. Він написав мені про кілька цікавих подій, що сталися на роботі. Не думаю, що це могло бути нещасним випадком. Я підозрював, що це було щось більше. Потім він отримав невизначені погрози, які не сприйняв серйозно. Я написав йому, що збираюся його відвідати. Але це мій останній рік навчання. Я навчаюсь у TH, а він цього не хотів. Він подзвонив мені з Ріо, сильно лаяв мене і сказав, що якщо я приїду зараз, він посадить мене назад у човен у смиренній сорочці».


«Справді, щось незвичайне для твого батька», - сказав Нік. Він думав про минуле. Він уперше зустрівся з Тоддом Деннісоном багато років тому, коли він був ще новачком у шпигунському бізнесі. Тоді Тодд працював інженером у Тегерані і кілька разів рятував Ніку життя. Таким чином вони стали добрими друзями. Тодд пішов своїм шляхом і тепер став багатою людиною, одним з найбільших промисловців країни, який завжди особисто керував будівництвом кожної зі своїх плантацій.


"Отже, ти турбуєшся про свого батька", - вголос замислився Нік. «Ви думаєте, що він може бути у небезпеці. Що за плантації він там будує?


«Я мало що знаю про це, просто він знаходиться в гористій місцевості, і план батька полягає в тому, щоб допомогти людям у цій місцевості. Вейдер вважає, що така схема найкраще захистить країну від агітаторів та диктаторів. Усі його нові плантації засновані на цій філософії і тому побудовані у регіонах, де є безробіття та є потреба у продуктах».


"Я повністю згоден з цим", - сказав Нік. "Він там один, чи з ним є хтось, крім персоналу?"


«Ну, як ви знаєте, мама померла минулого року, і незабаром батько одружився повторно. З ним Вівіан. Насправді, я її не знаю. Я був у школі, коли вони познайомилися, та приїхав лише на весілля».


«Я був у Європі, коли вони одружилися, – згадував Нік. “Я знайшов запрошення, коли повернувся. Отже, Білле, ти хочеш, щоб я поїхав туди і подивився, що відбувається?


Білл Деннісон почервонів і став сором'язливий.


«Я не можу просити вас про це, містере Картер».


«Будь ласка, кличте мене Нік».


Я справді не знаю, чого я від вас чекаю, - сказав юнак. "Мені просто потрібно було з кимось поговорити про це, і я подумав, що у вас може бути ідея". Нік подумав, що сказав хлопчик. Білл Деннісон явно справді хвилювався, правильно це чи ні. У його голові промайнув спалах спогадів про минулі борги та старі дружні стосунки. Він планував вирушити на рибалку до канадських лісів для відпочинку. Що ж, ті рибки не спливуть, і настане час розслабитись. Ріо був чудовим містом і був напередодні знаменитого карнавалу. До речі, поїздка до Тодда вже була відпусткою.


«Білл, ти вибрав підходящий момент», - сказав Нік. «Завтра я їду у відпустку. Я лечу літаком у Ріо. Ти повернешся до школи, і як тільки я подивлюсь якесь там становище, я подзвоню тобі. Це єдиний спосіб дізнатись, що відбувається».


"Не можу передати, наскільки я вдячний", - почав Білл Деннісон, але Нік попросив його зупинитися.


'Забудь про це. Ви можете хвилюватись ні про що. Але ви зробили правильно, щоб попередити мене. Ваш батько надто впертий, щоб робити те, що йому потрібне.


Нік підвів хлопчика до ліфта і повернувся до своєї квартири. Він вимкнув світло і ліг спати. Він зміг поспати ще кілька годин, перш ніж йому довелося зв'язатися з Хоуком. Бос був тут у місті, щоб відвідати офіс AX. Він хотів мати можливість зв'язатися з Ніком у будь-який час дня протягом кількох годин.


«Це каже курка квочка в мені», - сказав він одного разу. - Ти маєш на увазі матір-драконницю, - поправив його тоді Нік. .


Коли Нік прибув у непоказний офіс AX у Нью-Йорку, Хоук вже був там: худе тіло, здавалося, завжди належало комусь іншому, а не сидячим за цим столом; ви могли уявити його, наприклад, у сільській місцевості або за археологічних досліджень. Зазвичай крижані блакитні пронизливі очі були сьогодні доброзичливими, але тепер Нік знав, що це лише маска для чого завгодно, крім дружнього інтересу.


"Тодд Деннісон Індастріз", - сказав Нік. «Я чув, що вони мають офіс у Ріо».


"Я радий, що ти змінив свої плани", - лагідно сказав Хоук. «Насправді я хотів запропонувати вам поїхати в Ріо, але не хотів, щоб ви подумали, що я втручаюся у ваші плани». Посмішка Хоука була такою доброзичливою та приємною, що Нік почав сумніватися в його підозрах.


«Чому ти запропонував мені поїхати до Ріо?» - Запитав Нік.


"Ну, тому що Ріо більше тобі подобається, N3", - весело відповів Хоук. «Вам сподобається набагато більше, ніж у такому богом забутому місці для риболовлі. Ріо прекрасний клімат, прекрасні пляжі, красиві жінки і це майже карнавал. Насправді, ти там набагато краще почуваєшся».


«Вам не потрібно нічого мені продавати, – сказав Нік. "Що за цим стоїть?"


"Нічого, окрім як добре провести відпустку", - сказав Хоук.


Він помовчав, насупився, потім простяг Ніку аркуш паперу. «От звіт, який ми щойно отримали від одного з наших людей. Якщо ви підете туди, можливо, ви зможете поглянути, просто з чистого інтересу, це зрозуміло, чи не так?


Нік швидко прочитав розшифроване повідомлення, написане у стилі телеграми.


Попереду великі неприємності. Безліч незрозумілих сторін. Ймовірно, іноземні впливи. Не зовсім піддається перевірці. Будь-яка допомога вітається.


Нік повернув папір Хоуку, який продовжив діяти.


«Послухайте, – сказав Кіллмайстер, – це моя відпустка. Я збираюся побачитись зі старим другом, якому може знадобитися допомога. Але ж це канікули, розумієте? ВІДПУСТКА. Я відчайдушно потребую відпустки, і ти це знаєш.


Звісно, мій хлопчик. Ти правий.'


"І ви б не дали мені роботу у відпустці, чи не так?"


«Я не став би про це думати».


"Ні, звичайно, ні", - похмуро сказав Нік. - І я, звичайно, мало що можу з цим вдіяти? Або це діло?


Хоук привітно посміхнувся. «Я завжди говорю так: немає нічого кращого, ніж поєднати невелику справу із задоволенням, але в цьому я відрізняюся від багатьох. Багато веселощів.'


«Щось підказує мені, що мені навіть не треба дякувати», - сказав Нік, підводячись.


"Завжди будь чемним, N3", - пожартував Хоук.


Нік похитав головою і вийшов на свіже повітря.


Він почував себе захопленим. Він надіслав Тодду телеграму: «Сюрприз, старий пердун. Приходь до рейсу 47, 10 ранку, 10 лютого. Тереграфіст наказав йому видалити слово пердун, але решта залишилася без змін. Тодд знав, що це слово має бути.


Розділ 2


Коли вони опинилися під хмарним покривом, з-під правого крила літака вони побачили Ріо-де-Жанейро. Незабаром Нік побачив гігантську гранітну скелю під назвою Цукрова Голова, звернену до ще вищого Корковадо, горба, з Христом Викупителем на вершині. Коли літак кружляв над містом, Нік час від часу бачив звивисті пляжі, що оточували місто. Місця, відомі сонцем, піском та красивими жінками: Копакабана, Іпанема, Ботафого та Фламенго. Це могло бути дуже гарне місце для відпочинку. Можливо, проблеми Тодда були викликані лише невинним роздратуванням. Але якщо це не так?


Тоді у вас ще був Хоук, який був страшенно хитрим. Ні, він не давав йому нову роботу, але Нік знав, що від нього чекають, що він поспішатиме. І якщо треба було діяти, він мав діяти. Багаторічний досвід роботи з Хоуком навчив його, що випадкове згадування неважливої проблеми рівнозначне завдання. Чомусь у нього виникло відчуття, що слово «відпустка» стає дедалі розпливчастішим. Тим не менш, він намагатиметься зробити це святом.


За звичкою Нік перевірив Х'юго, його тонкий стилет у шкіряних піхвах у правому рукаві, усвідомлюючи заспокійливу присутність Вільгельміни, його 9-міліметрового люгера. Вони майже стали частиною його тіла.


Він відкинувся назад, пристебнув ремінь безпеки і подивився на аеропорт Сантос-Дюмон, що наближається. . Він був збудований посеред житлового району і знаходився майже в центрі. Нік вийшов із літака на тепле сонячне світло та забрав свій багаж. Він приніс лише одну валізу. З однією валізою переміщаєшся набагато швидше.


Він якраз підняв свою валізу, коли система гучного зв'язку перервала музику для репортажу. Перехожі бачили, як широкоплечий чоловік раптово завмер з валізою в руці. Його очі похололи.


"Увага", - оголосив спікер. «Щойно було оголошено, що відомий американський промисловець сеньйор Деннісон був знайдений мертвим сьогодні вранці у своїй машині на гірській дорозі Серра-ду-Мар. Хорхе Пілатто, шериф невеликого містечка Лос-Рейєс, прокоментував, що промисловець став жертвою пограбування. Вважається, що сеньйор Деннісон зупинився, щоб підвезти вбивцю чи допомогти йому.


Через кілька хвилин, стиснувши зуби, Нік їхав містом на орендованому кремовому «Шевролі». Він добре запам'ятав напрямок та обрав найшвидший маршрут через Авенідо Ріо Бранко та Руа Альміранте Александріно. Звідти він пішов вулицями до шосе, яке вело через темно-зелені гори і відкривало вид на місто. Estrada do Redentor поступово привела його до зарослих чагарників гор, навколо Морро-Кеймаду і до гірського хребта Серро-ду-Мар. Він їхав на дуже високій швидкості і не зменшував швидкості.


Яскраве сонячне світло все ще було там, але все, що Нік міг відчувати, це морок і грудка в горлі. Повідомлення новин могло бути правильним. Тодд міг бути убитий одним із тих бандитів у горах. Все могло бути так. Але холодна лють Ніка підказала йому, що цього не сталося. Він змусив себе не думати. Все, що він знав, це новина і той факт, що син Тодда турбувався про свого батька. Ці два факти не обов'язково були пов'язані.


Але якщо це так, похмуро подумав він, він переверне місто з ніг на голову, щоб дізнатися правду. Він був так глибоко задуманий, що все, на що він звертав увагу, це небезпечні повороти Естради, шосе, яке ставало все крутішим.


Однак раптово його увагу привернула хмара пилу, яку він побачив у дзеркалі заднього виду, яка була надто далеко від його власних шин. Інша машина мчала Естрадою з тією ж небезпечною швидкістю, що й Нік. Навіть швидше! Машина підійшла ближче. Нік їхав так швидко, як міг. Трохи швидше, і він полетить із дороги. Йому завжди вдавалося тримати машину в рівновазі. Естрада досягла своєї вищої точки і раптово перетворилася на крутий звивистий шлях. Коли Нік пригальмував, щоб не вилетіти з кута, в дзеркало заднього виду він побачив машину, що наближається. Він зрозумів, чому ця машина його обганяла. Це був великий кадилак 57-го року, і ця машина була вдвічі важчою за нього. З такою вагою він міг проходити повороти, не сповільнюючись, і тепер на довгому, досить прямому і крутому спуску Нік швидко втратив ґрунт під ногами. Він бачив, що в машині була лише одна людина. Він вів машину якомога правіше від дороги. Він майже подряпав зазубрену скелю. Було б важко, але досвідченому водієві вистачило б місця, щоби проїхати на узбіччі каньйону.


Оскільки водій «кадилака» був, мабуть, досвідченим, Нік почекав, поки чоловік рушить убік. Натомість він побачив, як кадилак мчить до нього з неймовірною швидкістю, як таран. Автомобіль із гучним шумом врізався у задній бампер автомобіля Ніка, погрожуючи йому втратити контроль над кермовим колесом. Тільки його вишукані котячі рефлекси не дозволили машині врізатися в яр. Незадовго до крутого повороту машина знову врізалася в нього. Нік відчув, як машина ковзає вперед, і йому знову довелося щосили напружитися, щоб не провалитися в яр. У кутку він не наважився загальмувати, бо тоді важчий Кадилак напевно знову його протаранить. За ним гнався маніяк.


Нік першим в'їхав у новий поворот і широко розгорнув його, коли інша машина знову кинулась на нього. Швидко помолившись, він розрахував час, і Нік повернув кермо праворуч. Це зробило Chevrolet такий розворот, що дав поштовх Cadillac. Нік спостерігав, як чоловік відчайдушно намагався загальмувати. Але машина занесла та вилетіла в яр. За цим був величезний гуркіт і гуркіт битого скла, але бензобак не вибухнув. Водій був насторожий і досить швидкий, щоб вимкнути запалення. в. Нік підбіг до узбіччя і побачив розбитий «кадилак», що лежить на боці. Він якраз встиг побачити, як чоловік вилазить із машини і спотикається про густий чагарник.


Нік зісковзнув з незграбного схилу гори. Досягши підліску, він стрибнув усередину. Його жертва не могла бути далекою. Тепер усе змінилося, і він став переслідувачем. Він прислухався до шуму нападника, але була мертва тиша. Нік зрозумів, що для маніяка він був дуже розумним та хитрим хлопцем. Він пішов далі і побачив вологий червоний колір на листі. Кривавий слід біг праворуч, і він швидко пішов ним. Раптом він почув тихий стогін. Він рухався обережно, але мало не спіткнувся об тіло, що лежало віч-на-віч. Коли Нік опустився навколішки і чоловік обернувся, обличчя раптово ожило. Лікоть торкнувся його горла. Він упав, хапаючи ротом повітря. Він побачив, як чоловік підвівся, його обличчя було подряпане і залите кров'ю.


Чоловік хотів накинутися на Ніка, але йому вдалося вдарити його ногою у живіт. Нік знову встав і дав йому ще один удар у щелепу.


Чоловік упав уперед і не рушив з місця. Щоб переконатися, що нападник мертвий, Нік перевернув його ногою. Останній удар виявився смертельним.


Нік подивився на чоловіка. Він був темноволосим і світлошкірим. Він нагадував слов'янський типаж. Його тіло було квадратним та товстим. "Він не бразилець", - подумав Нік, хоча і не був у цьому впевнений. Як і Америка, Бразилія була також змішанням національностей. Нік опустився навколішки і став обшукувати кишені чоловіка. У ньому не було нічого, ні гаманця, ні карти, ні особистих документів, нічого, що могло його ідентифікувати. Нік знайшов лише невеликий клаптик паперу з написом "Рейс 47", 10 ранку, 10 лютого. Людина перед ним не була маніяком.


Він хотів убити Ніка навмисно та цілеспрямовано. Очевидно, йому дали номер рейсу та час прибуття, і він стежив за ним з аеропорту. Нік був упевнений, що ця людина не була місцевим найманим убивцею. Він був надто гарний для цього, надто професійний. Його рухи справляли в Ніка враження, що людина добре навчена. Про це свідчить відсутність документів, що засвідчують особу. Чоловік знав, що Нік був небезпечним противником, і вжив запобіжних заходів. Для впізнання не було жодних слідів, все було дуже професійно. Вийшовши з підліску, Нік обмірковував розшифроване повідомлення в офісі AX. Хтось вийшов, щоб змусити його замовкнути; і якнайшвидше, перш ніж у нього буде можливість навести порядок.


Чи може це бути пов'язане зі смертю Тодда? Це здавалося малоймовірним, і все ж таки Тодд був єдиним, хто знав про його рейс і час прибуття. Але він надіслав нормальну телеграму, кожен міг це прочитати. Можливо, у туристичній агенції був зрадник. Або, можливо, вони ретельно перевірили всі рейси з Америки, припускаючи, що AX когось надішле. Тим не менш, він ставив питання, чи є якийсь зв'язок між двома подіями. Єдиний спосіб дізнатися про це - розслідувати смерть Тодда.


Нік повернувся до своєї машини і поїхав у Лос-Рейєс. Естрада стала плоскішою, бо тепер вона вийшла на месету, плато. Він побачив маленькі ферми та сірих людей уздовж дороги. Перед ним вимальовувалася колекція пурпурових і білих ліпних будинків, і він побачив дерев'яну вивіску «Лос Рейєс», що вивітрилася. Він під'їхав до жінки та дитини, які несли велику кількість білизни.


"Бом діа", - сказав він. - Onde fica a delegacia de policía?


Жінка вказала на площу наприкінці вулиці, де стояв свіжопофарбований кам'яний будинок із вивіскою Policia над входом. Подякувавши її, він порадувався, що його португальська все ще зрозуміла, і поїхав у поліцейську дільницю. Всередині було тихо, і кілька камер, які він міг бачити із зали очікування, були порожні. З маленької бічної кімнати вийшов чоловік. На ньому були сині штани та блакитна сорочка з написом Policia на нагрудній кишені. У чоловіка, який був не такого зросту, як у Ніка, було густе чорне волосся, чорні очі та оливкове підборіддя. Рішуче і горде обличчя незворушно дивилося на Ніка.


"Я прийшов за сеньйором Деннісоном", - сказав Нік. "Ви тут шериф?"


"Я начальник поліції", - поправив Ніка. «Ви знову один із тих журналістів? Я вже розповів свою історію».


"Ні, я друг сеньйора Деннісона", - відповів Нік. «Я приїхав сьогодні відвідати його. Мене звуть Картер, Нік Картер. Він вручив чоловікові свої документи. Чоловік вивчив папери і запитливо глянув на Ніка.


Він запитав. - "Ви той Нік Картер, про який я чув?"


"Залежить від того, що ви чули", - сказав Нік з посмішкою.


"Я думаю, що так", - сказав начальник поліції, знову оглядаючи потужне тіло. Я Хорхе Пілатто. Чи це офіційний візит?


"Ні", - сказав Нік. «Принаймні я приїхав до Бразилії не на своїй офіційній посаді. Я приїхав у гості до старого друга, але вийшло інакше. Я хотів би побачити тіло Тодда».


"Чому, сеньйоре Картер?" - спитав Хорхе Пілатто. «Ось мій офіційний звіт. Ви можете прочитати це».


"Я хочу побачити тіло", - повторив Нік.


Він сказав. - Як ви вважаєте, я погано розумію свою справу? Нік побачив, що чоловік схвильований. Хорхе Пілатто був схвильований, дуже швидко. «Я не говорю цього. Я сказав, що хочу побачити тіло. Якщо ви наполягатимете, я спочатку попрошу дозволу у вдови сеньйора Деннісона».


Очі Хорхе Пілатто спалахнули. Потім його обличчя розслабилося, і він покірно похитав головою. "Сюди", - сказав він.


«Коли ви закінчите, я буду щасливий отримати вибачення від відомого американця, котрий надав нам честь своїм візитом».


Не слухаючи кричущого сарказму, Нік пішов за Хорхе Пілатто в маленьку кімнату в задній частині в'язниці. Нік приготувався. Таке протистояння завжди було жахливим. Не має значення, скільки разів ви це відчували, і особливо якщо це стосується хорошого друга. Хорхе підняв сіре простирадло, і Нік підійшов до мертвої фігури. Він змусив себе розглядати труп лише як тіло, організм, який слід вивчати. Він вивчив прикріплений до краю столу звіт. «Куля за лівим вухом, знову в праву скроню». Це була проста мова. Повернув голову з боку на бік, обмацав тіло руками.


Нік знову подивився на звіт, його губи були стиснуті, і обернувся до Хорхи Пілатто, який, як він знав, уважно спостерігав за ним.


"Ви кажете, що він був убитий близько четвертої години тому?" - Запитав Нік. "Як ти доїхав так швидко?"


«Ми з помічником застали його в машині дорогою з його плантації до міста. Я патрулював там півгодини тому, повернувся до міста та забрав свого помічника для останньої перевірки. Це мало статися протягом півгодини».


"Якби цього не сталося тоді".


Нік побачив, як очі Хорхе Пілатто розширились. "Ви називаєте мене брехуном?" - прошипів він.


"Ні", - сказав Нік. «Я просто говорю, що це сталося в інший час».


Нік обернувся і пішов. Він відкрив ще щось. Хорхе Пілатто дещо було в рукаві. Він був невпевнений у собі і відчував, що не знає, що йому треба знати. Ось чому він так легко дратувався і сердився. Нік знав, що йому треба подолати це ставлення. Йому треба було змусити людину побачити свої недоліки, якщо вона хотіла з нею працювати. І він хотів із ним працювати. Начальник поліції міг мати вплив на ці запитання. Він знав людей, умови, особистих ворогів та багато іншої корисної інформації. Нік вийшов із будівлі на сонячне світло. Він знав, що за його спиною стоїть Хорхе Пілатто.


Він зупинився біля дверей машини і обернувся. «Дякую за ваші зусилля», - сказав Нік.


"Зачекайте", - сказав чоловік. Чому ви так впевнені у своїх словах, сеньйоре?


Нік чекав на це питання. Це означало, що чоловік перестав дратуватися; принаймні частково. У будь-якому випадку це був початок. Нік не відповів, але повернувся до кімнати.


"Посуньте, будь ласка, голову", - сказав він.


Коли Хорхе зробив це, Нік сказав: «Жорстко, га? Це трупне задублення. Він увійшов у всі кінцівки, і його б не було, якби Тодда вбили всього чотири години тому. Він був убитий раніше, десь в іншому місці, а потім потрапив туди, де ви його знайшли. Ви подумали, що це було пограбування, бо в нього зник гаманець. Вбивця зробив це лише для того, щоб справити таке враження».


Нік сподівався, що Хорхе Пілатто може трохи подумати і бути розумним. Він не хотів принижувати людину. Він просто хотів, щоб він побачив, що зробив помилку. Він хотів дати йому знати, що вони повинні працювати разом, щоб знайти вірні факти.


"Думаю, це я повинен вибачитися", - сказав Хорхе, і Нік полегшено зітхнув.


"Не обов'язково", - відповів він. «Є лише один спосіб навчитися цьому через досвід. Але я вважаю, що ми маємо бути чесними один з одним».


Хорхе Пілатто на мить підтис губи, потім посміхнувся. «Ви маєте рацію, сеньйоре Картер», - визнав він. «Я був начальником поліції тут лише шість місяців. Я був обраний тут людьми із гір після наших перших вільних виборів. Вперше вони мали право вибору, замість того, щоб бути мимовільними рабами».


"Що ти зробив для цього?"


«Я вчився якийсь час, а потім працював на плантаціях какао. Мене завжди цікавила дорога, і я був одним із тих людей, які спонукали виборців об'єднуватись у групи. Люди тут бідні. Це не більше ніж людська худоба, яка працює на плантаціях кави та какао. Дешеві раби. Група наших людей за підтримки впливової людини організувала людей так, щоб вони могли впливати на уряд. Ми хотіли показати їм, як вони можуть покращити свої умови, проголосувавши самі. Нечисленні чиновники у цьому районі контролюються багатими власниками плантацій та багатими селянами.


Вони ігнорують потреби людей і таким чином стають багатими. Коли помер шериф, я запропонував провести вибори і люди вперше могли обрати свого начальника поліції. Я хочу бути добрим державним службовцем. Я хочу робити правильні речі для людей, які обрали мене».


«У такому разі, – сказав Нік, – нам потрібно з'ясувати, хто вбив Деннісона. Я вважаю, що його машина зовні. Ходімо подивимося.


Автомобіль Деннісона був припаркований у невеликому дворику поряд із будинком. На передньому сидінні Нік виявив кров, тепер уже суху і тверду. Нік наскреб трохи складаним ножем Хорхе собі в хустку.


"Я відправлю це до нашої лабораторії", - сказав він. "Я хотів би допомогти, сеньйоре Картер", - сказав Хорхе. "Я зроблю все, що можу".


"Перше, що ви можете зробити, це називати мене Ніком", - сказав N3. «Друге, сказати мені, хто хотів смерті Тодда Деннісона».


Розділ 3


Хорхе Пілатто зварив на маленькій плиті гарячу міцну бразильську каву. Нік потягував каву, слухаючи, як шеф поліції говорить про людей, землю та життя в горах. Він мав намір розповісти Хорхе про нападника на естраді, але сидячи прислухаючись, відмовився від цього. Бразильець мав такі упереджені думки, що Нік сумнівався, що його емоції дозволять йому об'єктивно оцінити ситуацію. Коли Нік розповів про аварії під час будівництва плантації, Хорхе відреагував досить наївно.


"Незадоволені робітники?" – повторив він. 'Точно ні. Лише одна група людей виграє від смерті сеньйора Тодда. Багаті плантатори та багаті землевласники. При владі їх близько десяти. Вони вже кілька років мають те, що ви називаєте Ковенантом. Ковенант контролює все, що може.


У них низька заробітна плата, і більшість горян взяли у позику у Ковенанта, щоб вижити. У результаті вони постійно у боргах. Завіт має значення, працює людина чи ні, і скільки він заробляє, працюючи. Сеньйор Деннісон все б змінив. У результаті членам Пакту доведеться докласти більше зусиль, щоб отримати робочу силу і, таким чином, підвищити заробітну плату та покращити поводження з людьми. Ця плантація була першою загрозою їхній владі над людьми та землею. Тому вони виграють, якщо плантацію не буде завершено. Мабуть, вони вирішили, що настав час діяти. Після першої спроби перешкодити сеньйору Деннісону отримати землю, вони найняли кілера».


Нік відкинувся назад і перерахував усе, що сказав Хорхе. Він знав, що бразилець чекає на його схвалення. Яким би швидким і нетерплячим був Хорхе, йому здавалося, що доведеться чекати годинами.


"Тепер ви можете собі уявити, сеньйоре Нік?" він запитав.


"Це так само ясно, як колода, чи не так?"


"Очевидно, що так", - сказав Нік. «Занадто ясно. Я завжди вчився з підозрою ставитись до надто очевидних речей. Можливо, ти маєш рацію, але я краще подумаю. Хто це був той чоловік, який підтримував вас перед виборами начальником поліції? »


Обличчя Хорхе набуло благоговійного виразу, ніби він говорив про святого.


«Це Рохадас, – сказав він.


"Рохадас", - сказав собі Нік, перевіряючи архів імен та людей, що зберігається в особливому розділі свого мозку. Ім'я сказало йому нічого.


"Так, Рохадас", - продовжив Хорхе. «Він був із Португалії, де працював видавцем кількох невеликих газет. Там він навчився поводитися з грошима і бути добрим лідером серед людей. Він заснував нову політичну партію, яку ненавидить та боїться Ковенант. Це партія робітників, бідняків, і він зібрав довкола себе групу організаторів. Вони пояснюють фермерам, чому вони повинні голосувати, і простежать, щоб це справді сталося. Рохадас подбав про все це: лідерство, знання і гроші. Є люди, які кажуть, що Рохадас – екстреміст, порушник спокою, але це ті, кому Альянс промив мозок».


«І що Рохадас та його група несуть відповідальність за людей, які вас обирають».


"Так", - визнав начальник поліції. «Але я не з людей Рохадаса, Аміго. Я сам собі хазяїн. Я ні від кого не підкоряюся, розраховую на це».


Нік усміхнувся. Чоловік досить швидко став навшпиньки. Він, безумовно, наполягав на своїй незалежності, але ви легко могли використати його особисту гордість, аби вплинути на нього. Нік уже зробив це сам. І все-таки Нік все ще вірив, що може йому довіряти.


"Як називається ця нова група, Хорхе?" - Запитав Нік. "Чи в них немає імені?"


'Так. Рохадас називає це Ново Діа, гурт Нового Дня. Рохадас, сеньйор Нік, відданий справі людина.


Нік подумав, що Гітлер, Сталін і Чингісхан – усі віддані справі люди. Це просто залежить від того, чого ви віддані.


«Я хотів би колись зустрітися з Рохадасом», - сказав він.


«Я буду щасливий організувати це», - відповів начальник поліції. «Він живе недалеко звідси, у покинутій місії недалеко від Барра-ду-Піраї. Він та його люди розмістили там свій штаб».


"Muito obrigado", - сказав Нік, встаючи. «Я повертаюся до Ріо, щоб побачити місіс Деннісон. Але є ще одна важлива річ, яку ви можете зробити для мене. Ми з вами знаємо, що смерть Тодда Деннісона не була звичайним пограбуванням. Я хочу, щоб ви надіслали повідомлення про це як і раніше. Я також хочу, щоб ви сказали, що як особистий друг Тодда, я проводжу власне розслідування».


Хорхе дивно звів очі. «Вибачте, сеньйоре Нік», - сказав він. "Але хіба не так ви попереджаєте їх, що переслідуєте їх?"


"Я так думаю", - посміхнувся Нік. «Але це найшвидший спосіб зв'язатися із ними. Зі мною можна зв'язатися в офісі Тодда чи у місіс Деннісон».


Зворотний шлях у Ріо був швидким та легким. Він ненадовго пригальмував на тому місці, де «кадилак» поринув у ущелину. Машину не було видно, тому що вона знаходилася в густій частині заростей біля підніжжя скель. Можуть пройти дні, тижні, навіть місяці, перш ніж знайдуть. Тоді це буде зареєстровано як одну з багатьох аварій. Хто б не послав його, на цей час уже знав, що сталося.


Він думав про землевласників Ковенанта і про те, що сказав Хорхе.


Прибувши до Ріо, він виявив квартиру Деннісона в районі Копакабана, на вулиці Руа Констант Рамос з видом на Прайя-де-Копакабана, ця красива ділянка пляжу, що межує майже з усім містом. Перед візитом він зайшов на пошту та відправив дві телеграми. Одну відправив Біллу Деннісон і написав йому залишатися в школі до подальшого повідомлення. Інша телеграма була відправлена Хоуку, і Нік використав для неї простий код. Йому було байдуже, якщо хтось його розшифрує. Потім він пішов за адресою 445 Rua Constante Ramos, у квартиру Деннісона.


Після того, як він зателефонував, двері відчинилися, і Нік подивився в пару світло-сірих очей, що тліли під пасмом короткого лляного волосся. Він спостерігав, як очі швидко ковзали по його могутньому торсу. Він запитав. - "Місіс Деннісон?" "Я Нік Картер".


Обличчя дівчини прояснилося. «О боже, я така рада, що ти тут», - сказала вона. «Я чекала на тебе з ранку. Ви, мабуть, чули…?


В її очах був безсилий гнів. Нік побачив, як вона стискає кулаки.


"Так, я чув", - сказав він. «Я вже був у Лос-Рейєсі і бачив начальника поліції. Ось чому я прийшов згодом».


На Вівіан була помаранчева піжама з глибоким вирізом спереду, який підкреслював її маленькі загострені груди. "Непогано", - подумав він, намагаючись одразу викинути це з голови. Вона виглядала інакше, ніж він очікував. Тепер він гадки не мав, як вона виглядатиме, але, принаймні, він не знав, що у Тодда такий палкий смак.


'Ви не уявляєте, як я рада, що ти тут, - сказала вона, взявши його за руку і ведучи до квартири. "Я більше не можу цього виносити".


Її тіло в його руки було м'яким і теплим, її обличчя було спокійним, а її тон був розважливим. Вона провела його у величезну вітальню, обставлену в сучасному шведському стилі, з вікном на всю довжину кімнати, що виходила на океан. Коли вони увійшли, інша дівчина підвелася з L-подібного дивана. Вона була вищою за Вівіан Деннісон і зовсім інший. На ній була проста біла сукня, що сиділа на ній, як рукавичка. Великі чорні очі дивилися на Ніка. Її рот був великим і чутливим, довге чорне блискуче волосся спадало до плечей. У неї були круглі, повні груди і висока, вузька зовнішність бразильських дівчат, що повністю відрізнялося від блідих англійських школярок. Це була дивна комбінація, ці двоє, і Нік виявив, що надто довго дивиться на неї.


"Це Марія Хоуз", - сказала Вівіан Деннісон. «Мері… чи, я б сказав, була… секретаркою Тодда».


Нік побачив лютий погляд Марії Хоуз на Вівіан Деннісон. Він також помітив, що Марія Хоуз мала червоні обведення навколо цих красивих чорних очей. Коли вона почала говорити, він був певен, що вона плакала. Її голос, м'який і оксамитовий, здавався невпевненим та неконтрольованим.


"Це ... із задоволенням, сеньйоре", - м'яко сказала вона. «Я збирався йти».


Вона повернулася до Вівіан Деннісон. «Я буду в офісі, якщо я тобі знадоблюсь». Дві жінки подивилися одна на одну і нічого не сказали, але їхні очі говорили багато про що. Нік на мить глянув на них. Вони були такі протилежні один одному. Хоча він не міг ґрунтувати це ні на чому, він знав, що вони ненавидять один одного. Він глянув на Марію Хоуз, що виходить за двері, на її стрункі стегна та тверду дупу.


"У неї багато привабливих сторін, чи не так?" - сказала Вівіан. «У неї була бразильська мати та батько-англієць».


Нік подивився на Вівіан, яка зібрала його валізу і помістила до бокової кімнати. «Залишися тут, Нік, – сказала вона. Тодд хотів, щоб це було так. Це великі апартаменти із звукоізоляцією гостьової спальні. Ви отримаєте усю необхідну свободу».


Вона відчинила віконниці на вікні, і всередину проникало сонячне світло. Вона йшла повністю, контролюючи ситуацію. Дивно, але Марія Хоуз здавалася засмученою набагато більше. Але він зрозумів, що одні можуть придушувати свої почуття краще за інші. Вівіан на мить пішла і повернулася, одягнена в темно-синю сукню, панчохи та туфлі на високих підборах. Вона сіла на довгу лаву і тільки зараз здалася сумною вдовою. Нік вирішив розповісти їй, що він думає про аварію. Коли він закінчив, Вівіан похитала головою.


"Я не можу в це повірити", - сказала вона. «Це надто жахливо, щоб навіть думати про це. Мабуть, це було пограбування. Це просто потрібно. Я не можу собі цього уявити. О Боже. Ви не знаєте так багато речей, про які я хочу поговорити з вами. Боже мій, мені треба з ким поговорити.


Телефон перервав їхню розмову. То була перша реакція на смерть Тодда. Дзвонили колеги з бізнесу, колеги та друзі з Ріо. Нік бачив, як Вівіан поводилася з усіма зі своєю холоднокровною ефективністю. Це було знову, відчуття, що вона повністю відрізняється від жінки, яку він сподівався знайти тут. Якимось чином, подумав він, він чекав від неї м'якшого та домашнього характеру. Ця дівчина все контролювала і була ідеально врівноваженою, надто врівноваженою. Вона говорила правильні речі правильним чином усім, але щось вийшло не зовсім так, як мало бути. Можливо, це був погляд тих блідо-сірих очей, які він зустрічав, поки вона розмовляла телефоном. Нік подумав, чи не став він надто критичним чи підозрілим. Можливо, вона була з тих, хто все запихає всі почуття в пляшку і відпускає себе тільки тоді, коли лишається одна.


Нарешті вона взяла слухавку і поклала поряд із телефоном.


«Я більше не говорю по телефону», - сказала Вівіан, дивлячись на годинник. «Я мушу піти до банку. Дзвонили вже тричі. Мені треба підписати кілька паперів. Але я все ще хочу поговорити з тобою, Ніку. Давай зробимо це сьогодні ввечері, коли все заспокоїться, і ми зможемо побути одні».


"Добре", - сказав він. “У мене ще є справи. Я повернуся по обіді.


Вона схопила його за руку і стала прямо перед ним, притулившись грудьми до його куртки.


«Я рада, що ти тут, Нік, – сказала вона. «Ти не уявляєш, як приємно мати зі мною зараз хорошого друга Тодда. Він багато мені про тебе розповів».


"Я радий, що можу тобі допомогти", - сказав Нік, дивуючись, чому це очі завжди говорили щось окрім її губ.


Вони разом спустилися вниз, і коли вона пішла, Нік побачив, що через зелену рослину з'явився інший знайомий.


«Хорхе!» вигукнув Нік. 'Що ти тут робиш?'


«Це повідомлення, яке я надіслав, – сказав начальник поліції, – не потрапило в ціль. Він був відправлений о першій ночі, коли з Ковенанта подзвонили мені. Вони хочуть познайомитися з тобою. Вони чекають на вас у коктейль-барі готелю Delmonido, навпроти». Начальник поліції одягнув кашкет на голову. "Я не думав, що ваш план дасть результати так швидко, сеньйоре Нік", - сказав він.


«Просто увійдіть і спитайте сеньйора Діграно. Він президент Ковенанта».


"Добре", - відповів Нік. "Подивимося, що вони скажуть".


"Я почекаю тут", - сказав Хорхе. «Ви не повернетеся з доказами, але ви побачите, що я правий».


Бар готелю добре освітлений для коктейль-бару. Ніка відвели до низького круглого столу у кутку кімнати. За цим столом сиділо п'ятеро людей. Сеньйор Діграно підвівся. Це був високий строгий чоловік, який добре розмовляв англійською і явно виступав від імені інших. Усі вони були доглянутими, стриманими та офіційними чоловіками. Вони подивилися на Ніка зарозумілим, незворушним поглядом.


"Un coquetel, сеньйоре Картер?" - Запитав Діграно.


"Aguardente, porfavor", - відповів Нік, сидячи в порожньому стільці, явно призначеному для нього. Коньяк, який він отримав, був португальським коньяком дуже гарної якості.


«По-перше, сеньйор Картер, – почав Діграно, – наші співчуття у зв'язку зі смертю вашого друга сеньйора Деннісона. Вам може бути цікаво чому ми хотіли вас бачити так скоро».


«Дай-но вгадаю», - сказав Нік. Ти хочеш мій автограф.


Діграно ввічливо посміхнувся. «Ми не ображатимемо наш інтелект іграми,


Сеньйор Картер, - продовжив він. «Ми не діти та не дипломати. Ми чоловіки, які знають чого хочуть. Трагічна смерть вашого друга, сеньйора Деннісона, поза сумнівом, залишить його плантацію незавершеною. Згодом усе це, плантація та його вбивство буде забуто, якщо з цього не буде створено проблему. Коли це. справді стане проблемою, буде розслідування, та інші прийдуть, аби закінчити плантацію. Ми вважаємо, що чим менше уваги приділяється, тим краще для всіх. Ви це знаєте?


"Коротше, - м'яко посміхнувся Нік, - ти думаєш, я повинен займатися своїми справами".


Діграно кивнув і посміхнувся до Ніка.


"Це саме те, що є", - сказав він.


"Що ж, amigos", - сказав Нік. «Тоді я можу вам це сказати; що я не поїду, доки не з'ясую, хто вбив Тодда Деннісона і чому».


Сеньйор Діграно обмінявся кількома словами з іншими, змусив себе посміхнутися і знову глянув на Ніка.


«Ми пропонуємо вам насолодитися Ріо та карнавалом, а потім просто поїхати додому, сеньйоре Картер», - сказав він. «Було б розумно це зробити. Якщо чесно, більшу частину часу ми звикли добиватися свого».


"Я теж, джентльмени", - сказав Нік, встаючи. «Пропоную закінчити цю безглузду розмову. Ще раз дякую за бренді.


Він відчував, як їхні очі пронизують його спину, коли він виходив із готелю. Вони не даремно витрачали час на нісенітницю. Вони відкрито загрожували йому і, безперечно, мали на увазі. Вони хотіли, щоб плантація залишалася незавершеною. У цьому не було жодних сумнівів. Як далеко вони зайдуть, щоб переконати його зупинитися? Напевно, досить далеко. Але чи були вони справді відповідальні за вбивство Тодда Деннісона, чи вони просто скористалися своїм шансом, щоб залишити плантацію незавершеною? Це були явно холодні та безжальні круті хлопці, які не ухилялися від насильства. Вони думали, що матимуть змогу досягти своєї мети за допомогою відкритих загроз. І все-таки простота всього його, як і раніше, дратувала. Можливо, відповідь Хоука на телеграму проллє деяке світло на це питання. Чомусь у нього виникло відчуття, що йдеться про набагато більше, ніж про цю невелику групу людей. Він сподівався, що помилявся, бо, якби все було так просто, принаймні він мав би відпустку. На мить у його голові промайнув образ Марії Хоуз.


Хорхе чекав на повороті дороги. Будь-кого обурило б ставлення Хорхе «Я говорив тобі». Але Нік розумів цю горду, запальну і невпевнену в собі людину, навіть співчував йому.


Нік спочатку хотів повідомити йому про інцидент з Кадилак і телеграму Хоуку, але потім відмовився від цього. Якщо роки довгий досвід чогось його і навчив, це обережності. Така обережність, яка говорила йому не довіряти нікому доти, доки він не стане повністю впевненим у собі. У дивному плані Хорхе завжди могло бути ще щось. Він так не думав, але не був упевнений, тому просто розповів йому про погрози на його адресу. Коли він сказав, що не приходить до якихось висновків, Хорхе виглядав спантеличеним.


Він вирував. - Вони були єдиними, кому була вигідна смерть сеньйора Тодда. Вони загрожують тобі, а ти все ще не певен? 'Це неймовірно. Це ясно, як колода».


«Якщо я правий, - повільно сказав Нік, - ви думали, що Тодд став жертвою пограбування. Це було так само ясно, як день».


Він спостерігав, як Хорхе напружив щелепу і побілів від гніву. Він знав, що дістав його дуже жорстоко, але це був єдиний спосіб позбутися цього впливу з його боку


"Я повертаюся в Лос-Рейєс", - бадьоро сказав Хорхе. "Зі мною можна зв'язатися в моєму офісі, якщо я вам знадоблюсь".


Нік дивився, як Хорхе люто їде, потім поплентався до Прая, пляжу. Через темряву, що настає, пляж був майже безлюдним. Однак на бульварі було повно дівчат з красивими довгими ногами, вузькими стегнами і повними круглими грудьми. Щоразу, дивлячись на них, він думав про Марію Хоуз та її інтригуючу красу. Її чорне волосся і темні очі не давали йому спокою. Він ставив питання, як було б дізнатися її краще. Більш ніж цікаво, він був у цьому певний. Повсюди були ознаки карнавалу, що наближався. Це був час, коли все місто перетворилося на величезну тусову масу людей. Все місто було прикрашене гірляндами та різнокольоровими вогнями. Нік зупинився на мить, коли гурт репетирував самби, створені спеціально для Карнавалу. Вони братимуть участь у незліченних танцювальних змаганнях, які проводитимуться під час карнавалу. Нік пішов далі, і коли він дістався кінця Прайя-де-Копакабана, було вже темно, і він вирішив повернути назад. Акуратні доглянуті будинки закінчувалися мережею вузьких провулків, уздовж яких розташовувалися магазини. Коли він повернувся, йому перегородили шлях троє товстих чоловіків із дев'ятьма пляжними парасольками. Вони тримали парасольки під пахвами, але парасольки вгорі продовжували випадати. Поки Нік обходив їх, один із чоловіків вийняв з кишені шматок мотузки і спробував зв'язати парасольки.


"Допоможіть, сеньйоре", - крикнув він Ніку. "Не могли б ви простягнути руку?"


Нік усміхнувся і підійшов до них. "Ось, будь ласка", - сказав чоловік, вказуючи на те місце, де він хотів зав'язати вузол. Нік поклав туди руку і побачив, як парасолька, схожа на великий таран, наближається до нього і врізається йому в скроню. Нік розвернувся і побачив зірки. Він упав навколішки і потім на землю. Він боровся, щоб залишатися свідомим. Чоловіки грубо схопили його та відкинули назад на землю. Він лежав нерухомо, використовуючи свою величезну силу волі, щоб залишатися свідомим.


"Ми можемо вбити його тут", - почув він слова одного з чоловіків. "Давай зробимо це і підемо".


"Ні", - почув він іншого. «Було б надто підозріло, якби першого друга американця також знайшли мертвим та пограбованим. Ви знаєте, що ми не повинні викликати жодних подальших підозр. Наше завдання – кинути його в море. Ви занурите його на машину».


Нік лежав нерухомо, але його голова знову проясніла. Він думав. Прокляття! Найстаріший трюк у світі, і він попався на нього як новачок. Він побачив перед своїм обличчям три пари ніг. Він лежав на боці, підібгавши ліву руку. Уперши руку в плитку, він зібрав усі сили у своїх масивних стегнових м'язах і вдарив ногами по кісточках нападників. Вони впали на нього зверху, але він підвівся так швидко, як кішка. Вони поставили важкі парасольки біля стіни будинку. Нік швидко схопив один і вдарив їм одного з чоловіків у живіт. Чоловік звалився на землю, плюючись кров'ю.


Один із двох інших кинувся на нього з простягнутими руками. Нік з легкістю ухилився від нього, схопив руку і вдарив нею об стіну. Він почув звук кісток, що ламаються, і людина впала на землю. Третій раптово витяг ножа. Х'юго, стилет Ніка, все ще був надійно закріплений під його правим рукавом, і він вирішив залишити його там. Він був упевнений, що ці люди були аматорами. Вони були незграбними. Нік нахилився, коли третій чоловік спробував ударити його ножем. Він дозволив чоловікові підійти ближче, а потім вдав, що стрибає. Чоловік негайно відповів, завдавши удару ножем. Коли чоловік зробив це, Нік схопив руку та вивернув її. Чоловік закричав від болю. Щоб бути абсолютно впевненим, він завдав йому ще одного удару карате по шиї, і той упав.


Все пройшло швидко та легко. Єдиним сувеніром битви був синець на скроні. «У порівнянні з людиною з «Каділака», – подумав Нік. Він швидко обшукав їхні кишені. В одного був гаманець із посвідченням особи. Він був державним чиновником. Інший, крім деяких неважливих документів, мав посвідчення особи. Він знав їхні імена, їх можна було відстежити, але для цього йому довелося б залучити поліцію, а Нік цього не хотів. Принаймні поки що. Це лише ускладнило б усе. Але всі три мали одну річ: маленька акуратна біла картка. Вони були зовсім порожніми, за винятком маленької червоної точки посередині. Мабуть, це був якийсь знак. Він поклав три карти в кишеню та продовжив шлях.


Повільно підходячи до квартири Вівіан Деннісон, він думав тільки про одне: хтось явно дуже хотів позбутися його. Якби ці троє негідників були послані Ковенантом, учасники не марнували б даремно. Проте він підозрював, що Ковенант був націлений тільки на те, щоб налякати його, а не вбити його, і ці троє мали намір вбити його. Можливо, Вівіан Деннісон зможе пролити світло на цей дивний клубок.


Розділ 4


Вівіан чекала Ніка вдома. Вона відразу помітила синець, коли він пішов у ванну, щоб освіжитись. Через двері вона спостерігала, як Нік знімає куртку та розстібає сорочку. У дзеркало він бачив, як вона вдивляється в його сильне м'язове тіло. Вона спитала його, що сталося, і коли він сказав їй, на її обличчі промайнув страх. Вона повернулась і пройшла до вітальні. Нік випив трохи міцного напою, коли вийшов із ванної.


"Я думала, тобі це знадобиться", - сказала вона. "Звичайно знаю". Тепер на ній була довга чорна сукня, застебнута до підлоги. Ряд маленьких гудзиків йшов не в петлиці, а в маленькі петлі. Нік зробив ковток і сів на довгу лаву. Вівіан сіла поруч із ним, поставивши склянку навколішки.


Що означає біла картка з червоною точкою посередині? він запитав.


Вівіан на мить замислилась. "Я ніколи не бачила такої карти", - сказала вона. Але це символ партії Ново Діа, групи екстремістів із гір. Вони використовують його для всіх своїх банерів та плакатів. Як же так?'


"Я бачив це десь востаннє", - лаконічно відповів Нік. Отже, Рохадас. Людина народу, великий благодійник, великий лідер Хорхе. Чому троє його прихильників намагалися його вбити? Усі почали діяти.


Вівіан поставила склянку і, сидячи там, здавалося, щосили намагалася не розплакатися. Тільки ці круглі, повні й холодні очі, що дивилися на нього, не підходили до всього. Скільки б він не шукав, він не знаходив у цьому жодного сліду смутку.


"Це був жахливий день, розумієте?" вона сказала. «Схоже, світ ось-ось звалиться, і нема кому його зупинити. Я так багато хочу сказати, але не можу. У мене тут немає друзів, нема справжніх друзів. Ми тут замало довго, щоб завести справжніх друзів, і мені не так легко спілкуватися з людьми. Ось чому ти не уявляєш, який я щасливий, що ти тут, Нік. На мить вона взяла його за руку. «Але мені треба дещо поговорити. Щось дуже важливе для мене, Нік. Протягом дня мені стало ясно одне. Я знаю про вбивство Тодда і ціную, що ви намагаєтеся розібратися в цьому. Але я хочу, щоб ти зробив щось для мене, навіть якщо ти думаєш, що це марно. Я хочу, щоб ти все забув, Ніку. Так, я вважаю, що зрештою це на краще. Залиш усе. Сталося те, що сталося. Тодд мертвий, і цього не можна змінити. Мене не хвилює, хто це зробив, чому та як. Він пішов, і це все, що для мене важливе».


Справді? Нік майже спитав, але не ворухнувся. Просто забудь про все. Це питання було номером одне у місцевій десятці. Здавалося, всі цього хотіли. Той хлопець із «Кадилака», «Ковенант», троє негідників Рохадаса і тепер Вівіан Деннісон. Усі хотіли, щоб він зупинився.


"Ви в шоці, чи не так?" - Запитала Вівіан. Ти розумієш, що я сказала.


«Мене важко здивувати, – сказав Нік.


"Я не знаю, чи зможу я це пояснити, Нік", - сказала Вівіан. «Це через багато речей. Як тільки я вирішила всі питання, я хочу піти. Я напевно не хочу залишатися тут довше за необхідне. Занадто багато болючих спогадів. Я не хочу чекати на розслідування смерті Тодда. І Нік, якщо Тодда було вбито з якоїсь причини, я не хочу знати цю причину. Може, він мав ігрові борги. Він міг бути залучений до підозрілого зв'язку. Може, це була інша… жінка.


Нік визнав, що це все ідеальні, логічні можливості, за винятком того, що Тодд Деннісон навіть не подумав би про це. І він був майже впевнений, що вона теж це знала, хоча знову ж таки вона не усвідомлювала, що він теж знав. Він дозволив їй продовжити. Це ставало дедалі цікавіше.


"Ти розумієш, Нік?" - сказала вона тремтячим голосом і з тремтячими маленькими гострими грудьми. «Я просто хочу пам'ятати Тодда таким, яким він був. Багато сліз його не поверне. Пошук убивці не поверне його. Це тільки завдасть багато клопоту. Можливо, так думати неправильно, але мені байдуже. Все, чого я хочу, це втекти від цього зі своїми спогадами. О, Нік, я… я так засмучена.


Вона сиділа, ридаючи, на його плечі, її голова була щільно притиснута до нього, її тіло тремтіло. Вона поклала йому руку на сорочку, на його масивні грудні м'язи. Раптом вона підвела голову і видала цмокаючий звук пристрасті. Вона цілком могла бути абсолютно чесною і просто спантеличеною. Це було можливо, тільки він так не рахував. Він знав, що має це з'ясувати. Якщо вона гратиме з ним у ігри, то незабаром помітить, що у нього є козирі. Якщо він мав рацію, він знав, що зрозуміє її гру. Якби він був неправий, він би вичерпав себе, вибачаючись перед своїм старим другом. Але він мав дізнатися.


Нік нахилився вперед і своїм язиком обвів її губи. Вона застогнала, коли він притулився губами до її губ і досліджував її рота своїм язиком. Вона схопила його за шию руками, як лещатами. Він розстебнув її сукню і відчув тепло її напружених грудей. Під сукнею на ній нічого не було, і він узяв груди в руку. Це було м'яко і збуджуюче, а сосок вже був жорстким. Він смоктав її, і коли Вівіан почала так сильно чинити опір, сукня впала з неї, оголивши її м'який живіт, тонкі стегна і чорний трикутник. Вівіан розлютилася і стягнула з нього штани.


«О, боже, боже», - видихнула вона, її очі заплющили очі, і обома руками вона потерла його тіло. Вона обвила руками його шию та ноги навколо його тіла, її соски лоскотали його груди. Він трахнув її якнайшвидше, і вона ахнула від задоволення. Коли вона скінчила, вона закричала, відпустила його і впала горілиць. Нік подивився на неї. Тепер він знав набагато більше. Її сірі очі уважно вивчали його. Вона обернулася і затулила обличчя руками.


«Боже мій», - схлипнула вона. 'Що я зробила? Що ти маєш думати про мене?


Прокляття! він прокляв себе. Вона побачила вираз його очей і зрозуміла, що він вважав її роль скорботної вдови неправдоподібною. Вона знову одягла сукню, але не застебнула її і притулилася до його грудей.


Мені так соромно», – схлипнула вона. "Мені так соромно. Я справді не хочу про це говорити, але я винна».


Нік зауважив, що вона швидко відступила.


"Тодд був так зайнятий на цій плантації", - ридала вона. «Він не торкався мені кілька місяців, не те щоб я його звинувачую. У нього було занадто багато проблем, він був ненормально виснажений і спантеличений. Але я була голодна, Нік, і сьогодні ввечері, коли ти поряд зі мною, я просто не могла нічого з собою вдіяти. Ти зрозумів це, чи не так, Ніку. Для мене важливо, щоби ти це зрозумів».


"Звичайно, я розумію, дорога", - заспокійливо сказав Нік. "Такі речі просто іноді трапляються". Він сказав собі, що вона була не більш сумною вдовою, ніж він був Королевою Карнавалу, але вона повинна продовжувати думати, що вона розумніша за нього. Нік знову притис її до своїх грудей.


«Ці прихильники Рохадаса», – обережно запитав Нік, граючи соском її грудей, – «Тодд знав його особисто?»


«Я б не знала, Нік, - задоволено зітхнула вона. «Тодд завжди тримав мене подалі від своїх справ. Я не хочу більше про це говорити, Нік. Поговоримо про це завтра. Коли я повернуся до Штатів, я хочу, щоб ми залишилися разом. Тоді все буде по-іншому, і я знаю, що ми отримуватимемо один від одного набагато більше задоволення».


Вона явно уникала подальших питань. Він не зовсім розумів, яке відношення вона має до цієї справи, але ім'я Вівіан Деннісон мало бути в списку, і цей список ставав дедалі довшим.


"Вже пізно", - сказав Нік, налаштовуючи її. «Вже давно настав час спати».


"Добре, я теж втомилася", - зізналася вона. «Звичайно, я не спатиму з тобою, Нік. Сподіваюся, це ти розумієш. Те, що трапилося зараз, ну… це трапилося, але було б погано, якби ми зараз разом лягали спати».


Вона знову зіграла у свою гру. Її очі підтвердили це. Що ж, він міг упоратися зі своєю роллю так само, як і вона. Йому було байдуже.


«Звичайно, люба, – сказав він. 'Ти абсолютно права.'


Він підвівся і притягнув її до себе, притискаючи до себе. Повільно він просунув своє м'язове коліно між її ніг. Її подих почастішало, м'язи туги напружилися. Він підняв її підборіддя, щоб подивитись їй у вічі. Вона щосили намагалася продовжувати грати свою роль.


"Йди спати, люба", - сказав він. Вона щосили намагалася контролювати своє тіло. Її губи побажали йому на добраніч, а очі назвали його мудаком. Вона повернулась і пішла до спальні. Біля дверей вона знову обернулася.


"Ти зробиш те, про що я тебе просила, Нік?" - благаюче запитала вона, як маленька дівчинка. Ти кидаєш цю неприємну справу, чи не так?


Вона була не така розумна, як думала, але він повинен був визнати, що вона добре грала у свою гру.


"Звичайно, люба", - відповів Нік, спостерігаючи, як її очі вивчали його, щоб переконатися, що він говорить правду. "Я не можу брехати тобі, Вівіан", - додав він. Здавалося, це задовольнило, і вона пішла. Він не брехав. Він зупиниться. Колись він усе знав. Коли він лягав спати, йому спало на думку, що він ніколи раніше не спав з жінкою і не відчував від цього особливого задоволення.


Наступного ранку покоївка подала сніданок. На Вівіан була похмура чорна сукня з білим коміром. Телеграми та листи приходили з усього світу, і вона постійно говорила телефоном під час сніданку. Для Ніка було дві телеграми, обидві від Хока, доставлені спеціальним кур'єром з офісу Тодда, куди їх відправили. Він був щасливий, що Хоук також використав простий код. Він міг переказати це під час читання. Перша телеграма йому дуже сподобалася, тому що підтвердила його власні підозри.


'Перевірив усі джерела в Португалії. Жодних родхадців, відомих газет та офісів. Тут також немає файлу з таким ім'ям. Також питали британські та французькі розвідки. Нічого не відомо. У тебе гарна відпустка?


"Дуже добре", - прогарчав Нік.


'Що ти сказав?' - Запитала Вівіан, перериваючи телефонний дзвінок.


"Нічого", - сказав Нік. «Просто телеграма від якогось третьосортного жартівника».


Те, що слід португальського журналіста зайшов у глухий кут, нічого не означало, але у AX не було досьє на цю людину, це щось говорило. Хорхе сказав, що він не з цієї країни, отже він іноземець. Нік сумнівався, що Хорхе розповідав йому казки. Хорхе та інші, звичайно, сприйняли цю історію сумлінно. Нік відкрив другу телеграму.


«Два з половиною мільйони золотих, незаконно відправлених на борт, прямували до Ріо, були перехоплені. Вам це допомагає? Гарна святкова погода?


Нік зім'яв телеграми і підпалив. Ні, це йому не допомогло, але зв'язок повинен був бути, це точно. Родхадас та гроші, між ними була пряма лінія. Не треба було так багато грошей, щоби підкупити начальника поліції містечка в горах, але Рохадас витратив гроші і отримав їх від когось. Два з половиною мільйони золотом, на це можна купити багато людей чи багато чого. Наприклад, зброю. Якщо Рохадас фінансувався ззовні, питання було у тому, ким і чому? І до чого тут смерть Тодда?


Він попрощався з Вівіан і вийшов із квартири. Він мав зустрітися з Рохадасом, але спочатку він піде до Марії Хоуз. Секретар часто знає більше ніж дружина. Він згадав червоний колір довкола цих великих чорних очей.


Розділ 5


Червоні обведення навколо цих прекрасних очей зникли, але вони ще були сумними. На Марії Хоуз була червона сукня. Її повні круглі груди пригорнулися до тканини.


Офіс Тодда виявився невеликим приміщенням у центрі міста. Марія була в офісі одна. Він хотів мати можливість поговорити з нею тихо і боявся галасливого та захаращеного офісу. Вона вітала його стомленою усмішкою, але дружелюбна. У Ніка вже було уявлення, що він хотів зробити. Це мало бути грубо і нещадно, але тепер настав час досягти результатів. Вони прийдуть і незабаром.


"Сеньйор Картер", - сказала Марія Хоуз. 'Як ти? Ви ще щось відкрили?


"Дуже мало", - відповів Нік. Але я прийшов не для цього. Я прийшов по тебе».


«Я задоволена, сеньйоре», - сказала дівчина.


"Називай мене Ніком", - сказав він. «Я б не хотів, щоб це було якось офіційно».


«Добре, сеньйоре… Нік», – поправила вона себе. 'Чого ти хочеш?'


«Трохи чи дуже багато», - сказав він. "Це залежить від того, як ви на це дивитеся". Він обійшов стіл і став поруч із її стільцем.


«Я тут у відпустці, Маріє», - сказав він. "Я хочу повеселитися, подивитися на речі, мати власного гіда і повеселитися з ким-небудь на карнавалі".


У неї на лобі з'явилася невелика зморшка. Вона була невпевнена, і Нік трохи збентежив її. Зрештою, вона почала це розуміти.


"Я маю на увазі, що ти залишишся зі мною ненадовго", - сказав він. «Ти не пошкодуєш про це, люба. Я чув, що бразильські дівчата дуже відрізняються від інших жінок. Я хочу випробувати це на власному досвіді».


Її очі потемніли, і вона стиснула губи. Він бачив, що мине миттю, перш ніж вона вибухне гнівом.


Він швидко нахилився і поцілував її у м'які повні губи. Вона не могла обернутися, бо він міцно схопив її. Марія вирвалася і схопилася. Ці добрі очі тепер стали вугільно-чорними, стріляючи у Ніка вогнем. Її груди піднімалися та опускалися в ритмі її прискореного дихання.


"Як ти смієш?" - крикнула вона на нього. «Я думав, що ви найкращий друг сеньйора Тодда, і це все, про що ви можете думати зараз. У вас немає ні поваги до нього, ні честі, ні внутрішньої стриманості? Я… я в шоці. Будь ласка, негайно покиньте цей офіс».


«Заспокойся, – продовжив Нік. «Ви просто трохи заплуталися. Я можу змусити тебе все забути».


«Ти… ти…», – пробурмотіла вона, не в змозі знайти відповідні слова для вираження свого гніву. "Я не знаю що тобі сказати. Сеньйор Тодд розповів мені про вас дивовижні речі, коли почув, що ви приїдете. Добре, що він не знав, хто ти насправді. Він сказав, що ти найкращий секретний агент, що ти вірний, чесний і справжній друг. А тепер ви приходите сюди і просите мене трохи повеселитися з вами, коли сеньйор Тодд помер лише вчора. Негідник, ти мене чуєш! Відвали!


Нік засміявся про себе. На його перше запитання було дано відповідь. Це не був прийом або гра. Просто справжній непідробний гнів. І все ж таки він не був повністю задоволений.


"Добре", - сказав він безтурботно. "Я все одно планував припинити розслідування".


Її очі розширились від гніву. Вона здивовано ляснула в долоні. "Я ... мені здається, я не розчула тебе", - сказала вона. «Як ти можеш таке казати? Це не справедливо. Хіба ви не хочете дізнатися, хто вбив сеньйора Тодда? Тебе нічого не цікавить, окрім веселощів? '


Вона мовчала, намагаючись стримати себе і схрестивши руки перед цією красивою, на повні груди. Вона говорила холодно й уривчасто. «Послухайте, - почала вона, - зважаючи на те, що я чула від сеньйора Тодда, ви єдиний, хто може докопатися до істини. Гаразд, ти хочеш провести зі мною карнавал? Бажаєте познайомитися з бразильськими дівчатами? Я зроблю це, я зроблю все, якщо ви пообіцяєте знайти вбивцю сеньйора Тодда. Ми укласти угоду, добре?


Нік широко посміхнувся. Почуття дівчини були глибокими. Вона була готова заплатити високу ціну за те, що вважала за правильне. Вона перша не просила зупинитись. Це додало йому сміливості. Він вирішив, що настав час поінформувати її.


"Добре, Марія Хоуз", - сказав він. «Заспокойся, тобі не треба мати жодних справ зі мною. Мені просто треба було з'ясувати, і це був найшвидший спосіб».


Тобі треба було щось з'ясувати? - сказала вона, зніяковіло дивлячись на нього. 'Про мене?'


"Так, про тебе", - відповів він. «Я мав дещо знати. Спочатку я перевірив вашу відданість Тодду.


"Ти відчував мене", - сказала вона, трохи обурюючись.


"Я випробував тебе", - сказав Нік. – І у вас все вийшло. Я не припиню розслідування, Маріє, поки не з'ясую правду. Але мені потрібна допомога та достовірна інформація. Ви мені вірите, Мері?


"Я хочу вірити вам, сеньйоре Картер?" вона сказала. Її очі знову стали доброзичливими, і вона глянула на нього відверто.


"Можна", - сказав він. «Ви любили Тодда, Маріє? Дівчина повернулася і подивилася у маленьке віконце в офісі. Коли вона відповіла, вона говорила повільно. Вона ретельно підбирала слова, дивлячись у вікно.


'Любов?' - сказала вона сумним голосом. «Хотів би я знати, що це насправді означає. Не знаю, чи я любила сеньйора Тодда. Я знаю, що це найкраща і найприємніша людина, яку я коли-небудь зустрічав. Я відчувала до нього велику повагу та глибоке захоплення. Можливо, я відчував до нього якесь кохання. До речі, якщо я любила його, це мій секрет. Ми ніколи не мали пригод. Він мав глибоке почуття справедливості. Ось чому він збудував цю плантацію. Жоден з нас ніколи не зробить нічого, що змусить нас втратити гідність один до одного. Я не ханжа, але мої почуття до сеньйора Тодда були надто сильні, щоб скористатися ним».


Вона повернула голову до Ніка. Її очі були сумними і гордими і робили її чарівною красивою. Краса душі і тіла.


"Можливо, я не зовсім сказала те, що хотіла сказати, сеньйоре Картер", - сказала вона. «Але це щось дуже особисте. Ти єдиний, з ким я колись говорила про це».


"І ви були дуже зрозумілі, Маріє", - сказав Нік. 'Я цілком розумію. Ви також знаєте, що не всі ставилися до Тодда так, як ви. Є ті, хто думає, що я маю просто забути про все, наприклад Вівіан Деннісон. Вона каже, що трапилося, трапилося, та виявлення вбивці цього не змінить».


"Вона тобі це сказала?" сказала Марія, з розлюченим виразом обличчя. «Можливо, це тому, що їй байдуже. Ви колись замислювалися про це?


"Я думав про це", - сказав Нік, намагаючись не розсміятися. "Чому ти думаєш про це?"


"Бо вона ніколи не цікавилася сеньйором Тоддом, його роботою або його проблемами", - сердито відповіла Марія Хоуз. “Її не цікавили важливі для нього речі. Все, що вона зробила, це сперечалася з ним щодо цієї плантації. Вона хотіла, щоби він припинив будівництво».


"Ти впевнена, Маріє?"


«Я чув, як вона сама це казала. Я чула, як вони сперечаються, - сказала вона. «Вона знала, що плантація коштуватиме гроші, великі гроші. Гроші, які вона хотіла б витратити на себе. Вона хотіла, щоб сеньйор Тодд витрачав свої гроші на великі вілли та яхти в Європі».


Коли Мері заговорила, її очі світилися сумішшю гніву та огиди. Це була незвичайна жіноча ревнощі в цій чесній, щирій дівчині. Вона справді зневажала Вівіан, і Нік погодився.


"Я хочу, щоб ти розповіла мені все, що знаєш", - сказав Нік. "Той Родхадас", - чи знали він і Тодд один одного?


Очі Марії потемніли. «Рохадас звернувся до сеньйора Тодда кілька днів тому, але це було таємно. Як ти дізнався?


"Я ворожив на кавовій гущі", - сказав Нік. 'Продовжуй.'


«Рохадас запропонував сеньйору Тоддові велику суму грошей за плантацію, яка була наполовину закінчена. Сеньйор Тодд відмовився.


"Рохадас сказав, навіщо йому ця незавершена плантація?"


«Рохадас сказав, що хоче його, щоб його група могла його закінчити. За його словами, це були чесні люди, які хотіли допомогти людям, і це дало б їм багато нових послідовників. Але сеньйор Тодд подумав, що це щось підозріле. Він сказав мені, що не вірить Рохадасу, що той не має знань, майстрів і обладнання, щоб закінчити і підтримувати плантацію. Рохадас хотів, щоб сеньйор Тодд пішов».


"Ага", - вголос замислився Нік. «Було б більше сенсу, якби він попросив Тодда залишитись і закінчити плантацію. Тож він цього не зробив. Що сказав Рохадас, коли Тодд відмовився?


Він виглядав розлюченим, і сеньйор Тодд хвилювався. Він сказав, що може відкрито протистояти ворожості великих землевласників. Але Рохадас був жахливий».


«Ви сказали, що Рохадас запропонував багато аргументів. Як багато?'


«Понад два мільйони доларів».


Нік тихо свиснув крізь зуби. Тепер він міг зрозуміти телеграму Хока. Ці два з половиною мільйони золотих, відомості про які вони перехопили, були призначені для Рохадаса купити плантацію Тодда. Зрештою, збіг не зіграв такої великої ролі. Але реальні відповіді, наприклад, хто і чому дав стільки грошей, досі залишалися відкритими.


- У бідного фермера на це йде багато часу, - сказав Нік Марії. «Як Рохадас збирався віддати Тодду усі ці гроші? Він згадав банківський рахунок?


"Ні, сеньйор Тодд повинен був зустрітися з посередником, який передасть гроші".


Нік відчув, що його кров тече швидше, що завжди траплялося, коли він був правильним шляхом. Посередник означав лише одне. Хто б не давав гроші, не хотів ризикувати, що Рохадас втече з грошима. Все було добре організовано кимось за лаштунками. Плантація Тодда та його смерть могли бути невеликою частиною чогось значно більшого. Він знову обернувся до дівчини.


"Ім'я, Маріє", - сказав він. «Мені потрібне ім'я. Тодд згадував ім'я цього посередника?


Так, я це записала. Ось я знайшла, - сказала вона, перебираючи ящик із паперами. «Ось він, Альберт Соллімейдж. Він є імпортером, і його бізнес знаходиться в районі П'єр Мауа.


Нік підвівся і звичним жестом перевірив «люгер» у наплічній кобурі. Він підняв підборіддя Марії пальцем.


«Більше жодних випробувань, Маріє. Жодних угод», – сказав він. «Можливо, коли все закінчиться, ми зможемо працювати разом по-іншому. Ти дуже красива дівчина.'


Яскраві чорні очі дружелюбно дивилися, і Марія посміхалася. "Із задоволенням, Нік", - багатообіцяюче сказала вона. Нік поцілував її в щоку перед тим, як піти.


Район П'єр Мауа був у північній частині Ріо. Це був невеликий магазинчик із простою вивіскою: «Імпортні товари – Альберт Соллімадж». Вітрина магазину була пофарбована в чорний колір, щоб не було видно ззовні. Це була досить захаращена вулиця, повна складів та напівзруйнованих будівель. Нік припаркував машину на розі і продовжив іти пішки. Це був слід, якого він не хотів втрачати. Посередник на 2 мільйони доларів був більшим, ніж простий імпортер. У нього буде багато корисної інформації, і Нік мав намір отримати її так чи інакше. Це почало швидко перетворюватися на великий бізнес. Він, як і раніше, мав намір знайти вбивцю Тодда, але все більше переконувався, що бачив тільки верхівку айсберга. Якщо він упіймає вбивцю Тодда, то дізнається набагато більше. Він почав здогадуватись, хто за цим стоїть. Російські? Китайці? Ці дні вони були активні всюди. Коли він увійшов до магазину, він все ще був у задумі. Це була невелика кімната з вузькою стійкою в одному кінці, на якій стояли кілька ваз та дерев'яних статуй. На землі і в ящиках лежали курні пакунки. Два невеликі вікна з боків закривалися сталевими віконницями. Маленькі двері вели у задню частину магазину. Нік натиснув кнопку дзвінка, що стояв біля стійки. Дзвонив дружелюбно, і він чекав. Ніхто не з'явився, і він знову натиснув. Він покликав і прислухався до галасу із задньої частини магазину. Він нічого не чув. Раптом у нього з'явився озноб – шосте почуття занепокоєння, яке він ніколи не ігнорував. Він обійшов стійку і просунув голову у вузький одвірок. Підсобка була забита до стелі рядами дерев'яних ящиків. Між ними були вузькі коридори.


"Містер Соллімадж?" знову покликав Нік. Він увійшов до кімнати і заглянув у перший вузький прохід. Його м'язи мимоволі напружилися, коли він побачив тіло, що лежить на підлозі. Струмінь червоної рідини ринула на ящики, виходячи з дірки у скроні чоловіка. Його очі були розплющені. Нік опустився навколішки біля трупа і витяг гаманець із внутрішньої кишені.


Раптом він відчув, як волосся у нього на шиї заворушилося - первісний інстинкт, що є частиною його мозку. Цей інстинкт нагадував йому, що смерть близька. Досвід підказав йому, що ніколи було розвернутися. Стоячи навколішки у мерця, він міг зробити тільки один рух, і він зробив це. Він пірнув над тілом. Під час цього стрибка він відчув різкий, пронизливий біль від предмета, що ковзає по його скроні. Смертельний удар був невдалим, але на скроні з'явився струмок крові. Коли він підвівся, він побачив, що нападник переступив через тіло і підійшов до нього. Чоловік був високого зросту, одягнений у чорний костюм і мав ту саму форму обличчя, що й людина з «Кадилаку». У правій руці він тримав тростину, Нік побачив дводюймовий цвях на ручці тростини. Безшумно, брудно та дуже ефективно. Тепер Ніку стало ясно, що трапилося із Соллімейджем. Чоловік все ще наближався, і Нік відступив. Незабаром він урізався в стіну і потрапляв у пастку. Нік дозволив Хьюго вислизнути з піхов у рукав і відчув обнадійливу гостроту холодної сталі стилету в руці.


Він зненацька покинув Хьюго. Нападник, однак, помітив це якраз вчасно і відштовхнувся від ящиків. Стилет пронизав його груди. Нік пішов за ножем у стрибку і отримав удар тростиною. Чоловік знову підійшов до Ніка. Він змахнув тростиною в повітрі, як косою. У Ніка майже не було місця. Він не хотів шуміти, але шум все одно краще, ніж бути вбитим. Він вийняв «люгер» із наплічної кобури. Нападник, проте, був настороже і швидкий, і коли побачив, що Нік тягне «Люгер», він встромив цвях у руку Ніка. Люгер упав на землю. Коли чоловік убив цвях у руку Ніка, він відкинув зброю. «Це був не один із негідників Рохадаса, а добре навчений професійний убивця», - подумав Нік. Але, вбивши цвях у руку Ніка, людина опинилась у межах досяжності.


Стиснувши зуби, він ударив чоловікові ліворуч у щелепу. Цього було достатньо, щоби дати Ніку трохи часу. Чоловік закрутився на ногах, коли Нік вивільнив руку і пірнув у вузький коридор. Чоловік штовхнув Люгер десь між коробками. Нік знав, що без пістолета йому треба робити щось ще й швидко. Високий чоловік був надто небезпечний зі своєю смертоносною палицею. Нік пішов в інший коридор. Він почув за м'яким звуком гумових підошв. Надто пізно, коридор виявився глухим кутом. Він обернувся і побачив, що його противник блокує єдиний вихід. Чоловік ще не сказав жодного слова: тавро професійного вбивці.


Конічні стінки ящиків та ящиків були ідеальною пасткою і давали людині та її зброї максимальну перевагу. Вбивця наближався повільно. Ублюдок нікуди не поспішав, він знав, що його жертві не втекти. Нік все ще йшов назад, щоб дати собі час та простір. Раптом він схопився і потяг за верхню частину високої купи ящиків. На мить ящик балансував на краю, а потім упав на землю. Нік зірвав кришку ящика та використав її як щит. Тримаючи кришку перед собою, він побіг уперед так швидко, як міг. Він бачив, як чоловік відчайдушно тицьнув ціпком об край кришки, але Нік скосив його, як бульдозер. Він опустив на чоловіка важку кришку. Нік знову підняв її і побачив закривавлене обличчя. Високий чоловік повернувся на бік і знову встав. Він був твердий, як скеля. Він знову зробив випад.


Нік упіймав його на коліно і вдарив у щелепу. Чоловік із бульканням упав на землю, і Нік побачив, як він сунув руку в кишеню пальта.


Він витяг маленький пістолет, не більше "Деррінджера". Нога Ніка, наче націлена, потрапила в пістолет у той момент, коли чоловік вистрілив. В результаті стався постріл, не набагато голосніше, ніж з пістолета, і рана, що зяяла над правим оком людини. Прокляття, прокляв Нік. Це був його наміром. Ця людина могла надати йому інформацію.


Нік обшукав кишені чоловіка. Як і у водія «кадилака», він не мав із собою документів, що засвідчують особу. Проте тепер дещо зрозуміли. Це не була місцева операція. Замовлення віддавали професійні люди. Декілька мільйонів доларів було виділено Рохадасу на купівлю плантації Тодда. Гроші були перехоплені, що змусило їх швидко діяти. Головне – мовчання посередника, Соллімаджа. Нік це відчув. він сидів на пороховій бочці і не знав, де і коли вона вибухне. Їхнє рішення вбити, щоб не ризикувати, було явною ознакою того, що вибух наближається. Він не знав, куди подіти жінок. Тепер це теж мало значення. Йому потрібна була ще одна зачіпка, щоб він міг дізнатися трохи більше про Соллімадж. Можливо, Хорхе зможе допомогти йому. Нік вирішив розповісти йому все.


Він узяв тростину і уважно вивчив зброю. Він виявив, що, повернувши голівку палиці, можна змусити цвях зникнути. Він із захопленням дивився на зроблену вручну та вправно продуману річ. «Щось для спецефектів, щоб придумати таку річ», - подумав він. Звичайно, це не те, що могли б вигадати селяни-революціонери. Нік упустив палицю поруч із тілом Альберта Соллімейджа. Без знаряддя вбивства ця маленька кругла дірка у його скроні могла бути справжньою загадкою.


Нік вклав Х'юго в піхви, взяв «Люгер» і вийшов із магазину. На вулиці було кілька людей, і він поволі пішов до своєї машини. Він поїхав, звернув на Avenida Presidente Vargas і попрямував до Лос-Реєсу. Опинившись на естраді, він дав повний газ і рвонув через гори.


Розділ 6


Коли Нік прибув Лос-Рейес, Хорхе був. Офіцер у формі, мабуть, помічник, сказав йому, що начальник повернеться приблизно за годину. Нік вирішив почекати над теплим сонцем. Спостерігаючи за повільними рухами міста, він теж хотів жити у такому темпі. І все-таки це був світ, оточений великим поспіхом: люди, які хотіли вбивати один одного якнайшвидше, підбурювані амбітними типами. Це місто вже постраждав від цього. Були підпільні сили, прихована ненависть і стримана помста, яка могла спалахнути за найменшої нагоди. Ці безневинні, мирні люди хитро використовувалися лукавими, безжальними людьми. Міська тиша тільки посилила нетерпіння Ніка, і він був радий, коли нарешті з'явився Хорхе.


В офісі Нік розповів про трьох чоловіків, які намагалися його вбити. Закінчивши, він поклав на стіл три білі картки із червоною точкою. Хорхе стиснув зуби. Він нічого не сказав, поки Нік продовжував. Коли Нік закінчив, Хорхе відкинувся на спинку стільця, що обертається і довго і задумливо подивився на Ніка.


"Ви багато сказали, сеньйоре Нік", - сказав Хорхе. «Ви багато чого дізналися за дуже короткий час. Я не можу дати вам ні на що відповіді, крім однієї, а саме трьох, які напали на вас. Я впевнений, що вони були надіслані Ковенантом. Той факт, що вони мали всі три карти Novo Dia, взагалі нічого не означає».


«Я думаю, це страшенно багато означає», - заперечив Нік.


"Ні, аміго", - сказав бразилець. «Вони цілком можуть бути членами партії Ново Діа і, проте, найняті Асоціацією. Мій друг Рохадас зібрав навколо себе багато людей. Не всі вони – ангели. Більшість із них майже не мають освіти, бо майже всі бідні. Вони зробили майже все у своєму житті. Якщо обіцяв високу нагороду, у чому я впевнений, було неважко знайти трьох чоловіків. "А як щодо грошей, які Рохадас запропонував сеньйору Тодду?" - Запитав Нік. «Звідки він узяв?


"Можливо, Рохадас зайняв гроші", - уперто відповів Хорхе. "Це не правильно? Йому потрібні гроші. Я гадаю, у вас комплекс. Все, що сталося, пов'язане з Рохадас. Ви хочете очорнити його, і це спричиняє у мене великі підозри».


«Якщо у когось тут є комплекс, товаришу, я сказав би, що це у вас. Ви відмовляєтесь дивитися правді у вічі. Так багато справ не вирішиш».


Він побачив, як Хорхе крутиться на стільці і сердиться. "Я бачу факти", - сердито сказав він. «Найголовніше, що Рохадас – людина з народу. Він хоче допомогти людям. Чому така людина хотіла завадити сеньйору Тодду закінчити свою плантацію? А тепер дай відповідь на це!


«Така людина не зупинила плантацію», - визнав Нік.


"Нарешті", - переможно крикнув Хорхе. "Це не могло бути більш зрозумілим, чи не так?"


"Ось і почни знову зі своєю ясністю", - відповів Нік. «Я сказав, що така людина цього не зробить. То що, якщо Рохадас не такий чоловік?


Хорхе відсахнувся, ніби його вдарили по обличчю. Він насупив брови. "Що ти намагаєшся сказати?" - прогарчав він.


«Що, якщо Роадас – екстреміст, який хоче мати владу, спираючись на когось за кордоном?» - спитав Нік, розуміючи, що Хорхе може вибухнути гнівом. «Що найбільше потрібно такій людині? У нього має бути купа незадоволених людей. Народ без надії та добрих перспектив. У нього мають бути люди, які йому підкоряються. Таким чином він зможе їх використати. Плантація сеньйора Тодда змінила б це. Як ви самі сказали, це принесе людям гарну заробітну плату, робочі місця та нові можливості. Це прямо чи опосередковано покращило б їхнє життя. Такий чоловік не може собі цього дозволити. У своїх інтересах люди повинні залишатися відсталими, неспокійними та безгрошовими. Не можна маніпулювати та використовувати тих, хто отримав надію та матеріальне покращення, так само легко, як людей, які втратили надію. Плантація, навіть якби вона була майже закінчена, змусила його втратити контроль над людьми».


"Я не хочу більше слухати цю нісенітницю", - крикнув Хорхе, встаючи. «Яке у вас право говорити тут таку нісенітницю? Чому ви намагаєтеся шантажувати цю людину, єдину, хто намагався допомогти цим бідним людям? На вас напали троє чоловіків, і ви спотворюєте факти, щоб звинуватити Рохадаса. Чому?


"Ковенант не намагався купити плантацію сеньйора Тодда", - сказав Нік. «Вони зізналися, що раді зупиненню будівництва та смерті Тодда.


І мені треба сказати вам дещо. Я наводив довідки про Рохадас. Ніхто у Португалії його не знає».


"Я не вірю тобі", - крикнув у відповідь Хорхе. «Ви просто посланець багатих. Ви тут не для того, щоб розкрити цю справу про вбивство, а для того, щоб знищити Рохадаса. Ось що ви намагаєтесь. Ви всі в Америці товсті багатії. Ви не можете виносити звинувачення у вбивстві когось із ваших родичів».


Бразилець крутився руками. Він ледве стримувався. Він стояв прямо, гордо і зухвало піднявши голову.


«Я хочу, щоб ви негайно пішли, – сказав Хорхе. «Я можу видалити вас звідси, сказавши, що я маю інформацію, що ви баламут. Я хочу, щоб ти залишив Бразилію».


Нік зрозумів, що продовжувати немає сенсу. Позицію Хорхе Пілатто міг змінити лише він сам. Ніку доводилося розраховувати на здоровий глузд і гордість Хорхе. Він вирішив дати цій гордості останній поштовх. "Добре", - сказав Нік, стоячи біля дверей. «Тепер я знаю «Це єдине поселення у світі, де є сліпий начальник поліції».


Він пішов, і коли Хорхе вибухнув, він був радий, що не дуже добре розуміє португальську.


Коли він прибув до Ріо, був уже вечір. Він пішов у квартиру Вівіан Деннісон. Ніка стурбувала рана на руці. Ця рана, безперечно, була інфікована. Йому довелося полити його йодом. У валізі завжди була невелика аптечка.


Нік все думав, що наближається час, коли щось станеться. Він знав це не на підставі фактів, а на підставі інстинкту. Вівіан Деннісон вела свою гру, і він збирався подбати про неї сьогодні ввечері. Якщо вона дізнається про щось важливе, він почує це до кінця ночі.


У піжамі вона відчинила двері, затягла його до кімнати і притулилася губами до нього. Вона зробила ще крок назад, опустивши очі.


«Вибачте, Нік, - сказала вона. Але оскільки я не чула від вас весь день, я хвилювалася. Я просто мала це зробити».


«Ти просто мала дати мені спробувати, люба», - сказав Нік. Він вибачився і пішов у свою кімнату, щоб полікувати свою руку. Коли він закінчив, він повернувся до неї. Вона чекала на дивані.


Вона спитала. - "Ви зробите мені випити?" «Бар геть там, Нік. Чи правда ви наливаєте в напій занадто багато води?


Нік підійшов до бару і підняв кришку. Задня частина кришки була алюмінієва, як дзеркало. Він бачив, як виглядає Вівіан. У кімнаті стояв якийсь запах, відчув Нік. Запах, якого не було ні вчора, ні минулої ночі. Він знав цей запах, але не міг одразу визначити його.


"Як щодо Манхеттена?" - спитав він, потягнувшись за пляшкою вермуту.


"Чудово", - відповіла Вівіан. «Я впевнена, що ви робите справді добрі коктейлі».


"Достатньо кріплення", - сказав Нік, все ще намагаючись визначити запах. Він нахилився до маленького відра для сміття з педалями золотистого кольору і впустив у нього кришку від пляшки. При цьому він побачив, що на дні лежала недокурена сигара. Звісно, тепер він знав. То був запах гарної Гавани.


'Що ви робили сьогодні?' - люб'язно спитав він, помішуючи напої. "Чи були у вас відвідувачі?"


"Нікого, крім покоївки", - відповіла Вівіан. «Я провела велику частину ранку за телефоном, а сьогодні вдень почала збирати речі. Я не хотіла ходити у гості. Я хотіла побути одна».


Нік поставив напої на кавовий столик і знав, що збирається робити. Її обман тривав досить довго. Що саме вона робила з цим, він ще не знав, але все одно вона була першокласною повією. Він залпом допив свій «Манхеттен» і побачив здивовану Вівіан. Нік сів поруч із нею на диван і посміхнувся.


«Добре, Вівіане», - весело сказав він. - 'Гру закінчено. Признавайся.


Вона виглядала збентеженою і спохмурніла. Вона спитала. - 'Що?' "Я не розумію тебе, Нік".


«Ти розумієш найкраще», - посміхнувся він. То була його смертельна посмішка, і, на жаль, вона цього не знала. «Почни говорити. Якщо ви не знаєте, з чого почати, спочатку скажіть мені, ким був ваш відвідувач сьогодні вдень».


"Нік", - тихо засміялася вона. «Я справді не розумію вас. Що відбувається?'


Він сильно вдарив її плазом рукою по обличчю. Її "Манхеттен" пролетів через кімнату, і сила удару змусила її впасти на землю. Він підняв її і вдарив знову, тільки цього разу не так сильно. Вона впала на диван. Тепер у її очах був справжній страх.


"Мені не подобається це робити", - сказав їй Нік. ' Це не мій спосіб робити це, але моя мама завжди говорила, що я повинен робити більше речей, які мені не подобалися б. Так що, люба, я пропоную тобі почати говорити зараз, або я зроблю це жорстко. Я знаю, що хтось тут був сьогодні вдень. У кошику для сміття є сигара і весь будинок пахне сигарним димом. Якщо ви прийшли ззовні, як я, це відразу помітите. Ви не розраховували на це, чи не так? Ну, хто це був?


Вона сердито глянула на нього і повернула голову набік. Він схопив її коротке світле волосся і потяг за собою. Коли вона впала на землю, вона закричала від болю. Досі тримаючи її за волосся, він підняв її голову і погрозливо підняв руку. 'Знову! О ні, будь ласка! - благала вона з жахом в очах.


"Я був би щасливий ударити вас ще кілька разів тільки за Тодда", - сказав Нік. «Але я тут не для того, щоб висловлювати свої особисті почуття. Я тут, щоби почути правду. Що ж, ти маєш говорити, чи тобі дадуть ляпас?


"Я скажу", - схлипнула вона. «Будь ласка, відпусти мене… Ти робиш мені боляче!»


Нік узяв її за волосся, і вона знову закричала. Він кинув її на диван. Вона сіла і подивилася на нього із сумішшю поваги та ненависті.


"Дайте мені спочатку ще випити", - сказала вона. «Будь ласка, я… мені потрібна трохи прийти до тями».


"Добре", - сказав він. «Я не безрозсудний». Він пішов у бар і почав мікшувати ще один манхеттен. Хороша випивка може трохи розв'язати їй язик. Струшуючи напої, він заглядав у алюмінієву задню частину кришки бару. Вівіан Деннісон більше не було на дивані, і раптом він побачив, як знову з'явилася її голова. Вона підвелася і повільно підійшла до нього. В одній руці вона тримала дуже гострий ніж для відкривання листів із мідною ручкою у формі дракона.


Нік не рушив з місця, тільки поклав Манхеттен із міксера до склянки. Тепер вона була майже поряд з ним, і він побачив, як її рука піднялася, щоб завдати йому удару. Блискавки він перекинув склянку з Манхеттеном через плече і їй в обличчя. Вона мимоволі моргнула. Він схопив ножа для відкривання листів і викрутив їй руку. Вівіан закричала, але Нік тримав її руку за спину.


"Тепер ти будеш говорити, маленька брехуха", - сказав він. "Ти вбила Тодда?"


Спочатку він не подумав про це, але тепер, коли вона хотіла вбити його, він подумав, що вона цілком здатна на це.


"Ні", - видихнула вона. "Ні, клянуся!"


"Причому тут ти?" - спитав він, ще більше викручуючи їй руку.


«Будь ласка, – закричала вона. «Будь ласка, стій, ти вбиваєш мене… стій!»


"Ще ні", - сказав Нік. «Але я, звичайно, зроблю це, якщо ти не говоритимеш. Яке ставлення до вбивства Тодда?


"Я сказала їм... Я сказала їм, коли він повернеться з плантації, коли він буде один".


"Ти зрадила Тодда", - сказав Нік. "Ти зрадила свого чоловіка", - він жбурнув її до краю дивана і тримав за волосся. Йому довелося стримуватись, щоб не вдарити її.


"Я не знала, що вони збираються вбити його", - видихнула вона. «Ви повинні мені повірити, я не знав. Я… Я думала, вони просто хотіли його налякати.


«Я навіть не повірив би тобі, якби ти сказав мені, що я Нік Картер», - кричав він на неї. - 'Хто вони?'


"Я не можу вам цього сказати", - сказала вона. "Вони уб'ють мене".


Він ударив її ще раз і почув стукіт зубів. "Хто був тут сьогодні вдень?"


'Нова людина. Я не можу цього сказати, - схлипнула вона. «Вони вб'ють мене. Вони сказали мені це самі».


"Твої справи погані", - прогарчав їй Нік. «Бо я уб'ю тебе, якщо ти мені не скажеш».


"Ви цього не зробите", - сказала вона з поглядом, який більше не міг приховати її страх. "Ви не зробите, - повторила вона, - але вони зроблять".


Нік вилаявся про себе. Вона знала, що має рацію. Він би не вбив її, не за нормальних обставин. Він схопив її за піжаму і струснув, як ляльку.


«Можливо, я не вб'ю тебе, але я доб'юся, щоб ти благала мене про це», - гаркнув він їй. «Навіщо вони прийшли сюди сьогодні вдень? Чому вони були тут?


"Вони хотіли грошей", - сказала вона, задихаючись.


"Які гроші?" - Запитав він, затягуючи тканину навколо її шиї.


"Гроші, які Тодд відклав на утримання плантації протягом першого року", - кричала вона. «Ти… ти мене душиш».


'Де вони знаходяться?'


"Я не знаю", - сказала вона. «Це був фонд операційних витрат. Тодд думав, що плантація принесе прибуток наприкінці першого року».


'Хто вони?' - знову спитав він, але вона не була згодна. Вона стала впертою.


"Я не скажу тобі", - сказала вона.


Нік спробував ще раз. - "Що ти сказав їм сьогодні вдень?" "Ймовірно, вони не поїхали ні з чим".


Він помітив невелику зміну погляду її очей і відразу зрозумів, що вона знову збирається збрехати. Він підтягнув її так, щоб вона стояла. «Ще одна брехня, і я не уб'ю тебе, але ти благатимеш мене убити тебе», - дико сказав він. "Що ти сказав їм сьогодні вдень?"


«Я сказав їм, хто знає, де гроші, єдина людина, яка знає: Марія».


Нік відчув, як його пальці сильніше стискають горло Вівіан, і знову побачив зляканий погляд у її очах.


"Я дійсно повинен убити тебе", - сказав він. «Але у мене на тебе інші плани кращі. Ви йдете зі мною. Спочатку ми заберемо Марію, а потім підемо до одного начальника поліції, якому я передам тебе.


Він виштовхнув її до коридору, тримаючи за руку. "Дайте мені переодягтися", - заперечила вона.


"Немає часу", - відповів він. Нік виштовхнув її в коридор. «Куди б ви не пішли, вам дадуть нову сукню та нову мітлу».


Він подумав про Марію Хоуз. Ця фальшива егоїстична відьма теж зрадила її. Але вони не вбили б Марію принаймні поки що. Принаймні поки вона тримала рот на замку. Тим не менш, він хотів піти до неї та відвезти у безпечне місце. Перехоплений грошовий переказ був дуже важливим. Це означало, що він був призначений для інших цілей. Він подумав, чи не краще залишити Вівіан тут, у її квартирі, і змусити її говорити. Він не думав, що це така гарна ідея, але він міг би це зробити, якби йому довелося. Ні, вирішив він спочатку Марія Хоуз. Вівіан сказала йому, де живе Марія. Це було десять хвилин машиною. Коли вони підійшли до дверей, що обертаються у вестибюлі, Нік зайняв з нею одне місце. Він не дозволить їй втекти. Вони щойно пройшли через двері, що оберталися, як пролунали постріли. Швидко він упав на землю і потяг за собою Вівіан. Але її смерть була блискавичною. Він почув звук пострілів, що пробивають її тіло.


Дівчина впала вперед. Він перевернув її тримаючи люгер у руці. Вона була мертва, три кулі потрапили їй у груди. Хоча він знав, що нічого не побачить, все одно дивився. Вбивці зникли. Вони чекали її і вбили за першої ж нагоди. Нині вдавалися інші люди. «Залишися з нею», - сказав Нік першому, хто прийшов. "Я йду до лікаря".


Він втік за ріг і стрибнув у свою машину. Те, що йому зараз не було потрібно, це поліція Ріо. Він вважав себе дурним через те, що не змусив Вівіан говорити. Все, що вона знала, пішло з нею до могили.


Він їхав містом із небезпечною швидкістю. Будинок, у якому жила Марія Хоуз, виявився невеликим непоказним будинком. Жила у будинку 2А.


Він подзвонив у дзвінок і побіг угору сходами. Двері квартири були прочинені. Раптом у нього виникла глибока підозра, яка підтвердилася, коли він штовхнув двері. Йому не довелося кричати, бо її тут більше нема. У квартирі панував безлад: ящики перевернуті, стільці та стіл перевернуті, шафи перевернуті. Вони вже тримали її у руках. Але безладдя, яке він побачив перед собою, сказав йому одне: Марія ще не сказала. Якби вони це зробили, їм не довелося б обшукувати її кімнату дюйм за дюймом. Що ж, вони змусять її говорити, він був у цьому певен. Але поки вона тримала рота на замку, вона була в безпеці. Можливо, ще час звільнити її, якби він тільки знав, де вона.


Його очі, навчені знаходити дрібні деталі, які інші не помітять, блукали. Щось було біля дверей, на килимі у коридорі. Густий червонуватий бруд. Він узяв трохи і скачав між пальцями. Це був гарний важкий бруд, і він бачив його раніше в горах. Туфель або чобіт, які, мабуть, принесли його, прийшли прямо з гір. Але де? Можливо, одна із великих ферм Ковенанта? Або у штаб-квартирі Рохадаса у горах. Нік вирішив взяти Рохадаса.


Він утік сходами і якнайшвидше поїхав до естради. Хорхе сказав йому, що стара місія проводилася в горах, неподалік Барра-ду-Піраї.


Він хотів відвести Вівіан до Хорхе, щоб переконати його, але тепер він мав так само мало доказів, як і раніше. Коли він їхав дорогою Урде, Нік зібрав усі факти докупи. Якщо він зробив правильні висновки, Рохадас працював на кількох великих босів. Він використав анархістів-негідників, але в нього також було кілька професіоналів, безперечно, з тих самих людей, які також дбали про його гроші. Він був упевнений, що великі боси хочуть набагато більшого, ніж просто зупинити будівництво плантації Тодда. А Ковенант був не більш ніж дратівливим побічним ефектом. Якщо вони не об'єднали свої сили для спільної мети. Це траплялося раніше, скрізь і часто. Це було можливе, але Ніку це здавалося малоймовірним. Якби Рохадас та Ковенант вирішили працювати разом, частка Ковенанта майже напевно була б грошима. Члени могли отримати гроші за заявку від Тодда індивідуально чи колективно. Але вони цього не зробили. Гроші прийшли з-за кордону, і Нік знову задумався, звідки. Він мав відчуття, що він скоро все дізнається.


Вихід у Лос-Рейєс був уже позаду. Чому Хорхе треба було так його ненавидіти? Він підійшов до повороту з вказівником. Одна стрілка вказувала вліво, а інша вправо. На вивісці було написано: «Барра-ду-Манса – ліворуч» та «Барра-ду-Піраї – праворуч».


Нік повернув праворуч, і через кілька хвилин побачив дамбу на півночі. Дорогою він підійшов до групи будинків. В усіх будинках було темно, окрім одного. Він побачив брудну дерев'яну табличку з написом "Бар". Він зупинився і ввійшов усередину. Оштукатурені стіни та кілька круглих столів – ось і бар. Чоловік, що стояв за краном, привітав його. Бар був кам'яний і виглядав примітивно.


"Скажіть", - запитав Нік. "Onde fica a mission velho?"


Чоловік усміхнувся. "Стара місія", - сказав він. - Штаб-квартира Рохадаса? Поверніть ліворуч першою старою гірською дорогою. Іди прямо нагору. Коли ви досягнете вершини, ви побачите стару посаду з місією з іншого боку».


"Muito obrigado", - сказав Нік, вибігаючи. Легка частина закінчилася, він це знав. Він знайшов стару гірську дорогу і погнав машину крутими вузькими стежками. Далі була галявина, і він вирішив припаркувати там свою машину. Він продовжив іти пішки.


Розділ 7


Великий чоловік, одягнений у білу сорочку та білі штани, витер цівку поту з чола і випустив хмару диму у тишу кімнати. Він нервово барабанив по столу лівою рукою. Запах гаванської сигари наповнив скромну кімнату, яка була водночас і офісом, і житловим приміщенням. Чоловік напружив потужні м'язи плеча і зробив кілька глибоких вдихів. Він знав, що йому насправді слід лягти в ліжко та готуватися до... до завтрашнього дня. Все, що він завжди намагався зробити, - як слід виспатися. Він знав, що не може заснути. Завтра буде великий день. З завтрашнього дня ім'я Рохадас буде занесене до підручників історії разом із Леніним, Мао та Кастро. Він усе ще не міг заснути через нерви. Замість впевненості та хвилювання останні кілька днів він відчував занепокоєння і навіть невеликий страх. Більша частина його зникла, але на це пішло більше часу, ніж він думав. Труднощі та проблеми були ще надто свіжі в його пам'яті. Деякі проблеми ще не вирішені повністю.


Можливо, гнів останніх тижнів усе ще був. Він був обережною людиною, людиною, яка працювала акуратно і стежила за тим, щоб були вжиті всі необхідні запобіжні заходи. Просто так треба було вдіяти. Він був найгіршим. якщо йому доведеться внести раптові та необхідні зміни до своїх планів. Ось чому він мав такий поганий настрій і нерви останні кілька днів. Він ходив по кімнаті великими важкими кроками. Час від часу він зупинявся, щоб ковтнути сигару. Він подумав, що сталося, і знову відчув, як його гнів закипає. Чому життя має бути таким страшенно непередбачуваним? Все почалося з першого американо, того Деннісона з його гнилою плантацією. До того, як той Американо представив свої великі плани, він завжди контролював людей в горах. Він міг їх загітувати чи зламати. А потім раптово за одну ніч вся атмосфера змінилася. Навіть Хорхе Пілатто, наївний божевільний, став на бік Деннісона та його планів. Не те щоб це мало значення. Люди були великою проблемою.


Спочатку він намагався затягнути будівництво плантації настільки, що Американо відмовився від його планів. Але він відмовився здаватися і став дедалі більше приходити на плантацію. У той же час люди стали бачити все більше і більше надій на краще майбутнє та кращі перспективи. Він бачив, як вони вночі молилися перед незавершеною головною будівлею плантації. Ідея йому не сподобалася, але він знав, що треба діяти. Населення мало неправильне ставлення до цього, і йому знову довелося маніпулювати. На щастя для нього, друга частина плану була викладена набагато краще. Його армія, що складається з добре навчених, була готова. Для першої частини плану було багато зброї та навіть запасна армія. Коли плантацію майже закінчили, Рохадасу залишалося тільки вирішити здійснити свої плани швидше.


Першим кроком було знайти інший спосіб захопити Американо. Він влаштував покоївку до Деннісонів у Ріо. Було легко змусити зникнути справжню покоївку та помістити туди іншу. Інформація, яку передала дівчина, принесла Рохадасу удачу і виявилася безцінною. Сеньйора Деннісон була так само зацікавлена у зупинці плантації, як і він сам. На це вона мала свої причини. Вони зібралися разом і дещо підготували. Вона «була з тих самовпевнених, жадібних, короткозорих, насправді дурних жінок. Йому подобалося використати її. Рохадас засміявся. Все це здавалося таким простим.


Коли Тодда вбили, він подумав, що це буде кінець, і знову привів у дію свій графік. Незабаром з'явився другий американець. Повідомлення, яке він тоді отримав прямо зі штаб-квартири, було одночасно тривожним та вражаючим. Він повинен був бути дуже обережним і завдати удару негайно. Присутність цієї людини, такого Ніка Картера, викликала справжній переполох. Спочатку він подумав, що вони сильно перебільшують у штаб-квартирі. Вони сказали, що він був спеціалістом зі шпигунства. Навіть найкращий у світі. З ним вони не могли ризикувати. Рохадас підібгав губи. Штаб не був надто стурбований. Він витер цівку поту з брови. Якби вони не надіслали спеціальних агентів, це могло б завдати Ніку Картеру ще більше неприємностей. Він був радий, що вони вчасно дісталися Соллімаджа.


Він знав, що вже надто пізно зупиняти план, але проклятий шанс, усі ті дрібниці, які пішли не так. Якби він відклав остаточний розрахунок із цим Деннісоном, все могло б піти набагато легше. Але звідки, чорт забирай, він міг знати, що N3 їде в Ріо і він товаришує з Деннісоном? Ах, це завжди безглуздий збіг! А потім той золотий корабель, перехоплений в Америці. Нік Картер також це знав. Він був подібний до керованої ракети, такий же непохитний і нещадний. Було б добре, якби він міг цього позбутися.


А потім ця дівчина. Він тримав її в руках, але вона була впертою. Не те щоб він не зміг би все це розкрити, але вона була чимось особливим. Він не хотів кидати її собакам. Вона була надто гарною. Він міг зробити її своєю дружиною, а він уже облизував свої важкі пухкі губи. Зрештою, він більше не буде примарним лідером невеликого екстремістського угруповання, а буде людиною світового рівня. Така жінка, як вона, підійшла б йому. Рохадас викинув сигару і зробив великий ковток води зі склянки на тумбочці. Більшість жінок завжди досить швидко бачать, що їм краще. Можливо, якби він пішов до неї один і зав'язав дружню, спокійну розмову, він досягнув би якихось результатів.


Вона провела в одній з найменших камер нижче чотирьох годин. Це дало їй час подумати. Він подивився на свій годинник. Це буде коштувати йому нічного сну, але завжди може спробувати. Якби він міг змусити її сказати їй, де гроші, все було б набагато краще. Це також означало, що вона хотіла вести із ним бізнес. Він відчував, як усередині його трясе від хвилювання. Проте йому треба було бути обережним. Йому також важко буде тримати руки при собі. Він хотів би пестити і пестити її, але зараз у нього не було на це часу.


Рохадас відкинув назад своє густе сальне волосся і відчинив двері. Він швидко спустився по кам'яних сходах, швидше, ніж можна було очікувати від такої важкої людини. Двері маленької кімнати, що колись були склепом старого ченця, були зачинені. Через невеликий отвір у двері він побачив Марію, яка сиділа в кутку. Вона розплющила очі, коли він зачинив засув і встав. Він міг просто миттю побачити її промежину. Поруч із нею на тарілці лежала незаймана емпада, м'ясний пиріг. Він увійшов, зачинив за собою двері та посміхнувся дівчині.


«Марія, люба, – м'яко сказав він. Він мав добрий, доброзичливий голос, який, незважаючи на його спокій, все ще був переконливий. «Нерозумно не їсти. Це не спосіб зробити це».


Він зітхнув і сумно похитав головою. "Нам треба поговорити, тобі і мені", - сказав він їй. Ти занадто розумна дівчина, щоб бути нерозумною. Ви дуже допомогли б мені в роботі, Маріє. Світ може бути біля твоїх ніг, дитинко. Подумайте, у вас може бути майбутнє, якому позаздрить кожна дівчина. У тебе немає причин не працювати зі мною. Ви нічого не повинні цим американцям. Я не хочу завдавати тобі болю, Маріє. Ти надто гарна для цього. Я привів вас сюди, щоб переконати вас, щоби показати вам, що саме правильно».


Рохадас проковтнув, дивлячись на круглі, повні грудей дівчини.


«Ви маєте бути вірними своєму народу», - сказав він. Його очі дивилися на її червоні губи. «Ти маєш бути за нас, а не проти нас, люба».


Він глянув на її довгі стрункі ноги. «Подумай про своє майбутнє. Забути минуле. Я зацікавлений у вашому добробуті, Маріє.


Він нервово смикав руки. Він дійсно хотів обійняти її груди і відчути її тіло навпроти себе, але це все зіпсувало б. Він повинен був упоратися з цим дуже розумно. Вона того варте. Він стримався і говорив спокійно, ласкаво та по-батьківському. «Скажи щось, люба, - сказав він. "Тобі не треба боятися".


"Йди на Місяць", - відповіла Марія. Рохадас закусив губу і спробував стриматись, але не зміг.


Він вибухнув. - "Що з тобою не так?" 'Не будь дурною! Що ти думаєш про себе, Жанно д'Арк? Ти недостатньо велика, недостатньо важлива, щоб зіграти мученицю».


Він побачив, що вона сердито дивиться на нього, і зупинив свою громову промову. Він знову посміхнувся.


«Ми обидва смертельно втомилися, люба, - сказав він. «Я хочу для тебе лише найкращого. Але так, поговоримо про це завтра. Подумайте ще про одну ніч. Ви знайдете, що Рохадас все розуміє і прощає, Маріє.


Він вийшов із камери, замкнув двері на засув і пішов до своєї кімнати. Вона була схожа на тигрицю, а він просто дарма витратив час. Але якщо не ладналося, то погано. Деякі жінки того стоять, тільки коли вони налякані. Для неї це мало з'явитися наступного дня. На щастя, він позбувся цього американського агента. Це було, принаймні, на один головний біль менше. Він роздягнувся і одразу заснув. Гарний сон завжди швидко приходить до людей із чистою совістю… і до тих, у кого совісті зовсім немає.


Розділ 8


Тінь підповзла до уступу і оглядала стан нижнього плато, виразно видно в місячному світлі. Пост місії був побудований на галявині та оточений садом. Тут була головна будівля та дві господарські будівлі, які утворювали хрестоподібну конструкцію. Будинки поєднувалися відкритими коридорами. Оскільки на зовнішніх стінах та коридорах горіли гасові лампи, панувала середньовічна атмосфера. Нік більш-менш очікував побачити значну споруду. Навіть у темряві він бачив, що головна будівля міститься в хорошому стані. На перетині основного корпусу з господарськими спорудами стояла досить висока вежа з великим годинником. Господарських будівель було небагато. Обидві були у поганому стані. Будівля зліва виглядала як порожня оболонка, а у вікнах не було скла. Дах частково впав, і підлога була посипана сміттям.


Нік знову все перевірив. Якщо не рахувати м'якого гасового світла, місія здавалася безлюдною. Не було ні охорони, ні патруля: будинок здавався абсолютно безлюдним. Рохадас відчував себе тут у повній безпеці, подумав Нік, чи Марія Хоуз перебуває десь ще. Завжди був шанс, що Хорхе все-таки має рацію і що все сталося випадково. Може, Рохадас уже втік? Якщо ні, то чому він не має вартових? Зрозуміло, що він прийде за дівчиною. Був лише один спосіб отримати відповіді, тому він рушив до місії через підлісок та високі дерева. Простір попереду був надто порожній, тому він повернув праворуч.


У задній частині головної будівлі відстань не перевищувала 15-20 метрів. Коли він дістався туди, він побачив три досить дивні шкільні автобуси. Він подивився на свій годинник. Сьогодні ввечері ще було багато часу, але він знав, що якщо він хоче увійти, це має бути зараз, прикритий темнотою. Він зупинився на узліссі, знову озирнувся і побіг до задньої частини головної будівлі. Оглянувшись ще раз, він прослизнув усередину. У будівлі було темно, але у світлі гасових ламп він бачив, що знаходиться в колишній каплиці. До цього приміщення вели чотири коридори.


Нік почув сміх, сміх чоловіка та жінки. Він вирішив спробувати інший коридор і просто прослизнув усередину, коли почув телефонний дзвінок. Він йшов поверхом вище, куди можна було піднятися кам'яними сходами наприкінці коридору. Хтось відповів на дзвінок, і він почув приглушений голос. Він раптово зупинився, і настала хвилина тиші. Потім пролунав пекельний шум. Спочатку пролунав звук сирени, потім послідували короткі крики, лайки та звук кроків. Оскільки пронизливий звук сирени продовжувався, Нік вирішив сховатися у каплиці.


Високо у стіні було маленьке віконце, під яким стояв диван. Нік встав на нього і подивився у вікно. У дворі тепер було близько тридцяти чоловік, більшість з яких були одягнені не більше ніж у шорти. Зважаючи на все, сирена перервала їхній сон, бо він також бачив близько дюжини жінок, які ходили з оголеними грудьми або в тонких майках. Нік побачив, як чоловік вийшов і взяв на себе командування. Це був великий, щільно складений чоловік із чорним волоссям, товстими губами на великій голові та спокійним ясним голосом.


"Увага!" – наказав він. 'Поспішайте! Зробіть коло лісом і спіймайте його. Якщо він прослизнув сюди, ми його спіймаємо».


Поки решта вирушила на пошуки, здоровань повернувся і наказав жінці увійти з ним. У більшості на плечах були гвинтівки або пістолети та патронташі. Нік повернувся на підлогу. Зрозуміло, що вони його шукають.


Він прослизнув непоміченим і, мабуть, несподівано, і після телефонного дзвінка пекло вирвалося назовні. Той телефонний дзвінок став спусковим гачком, але хто дзвонив, і хто його тут чекав? Нік тихо прошепотів ім'я… Хорхе. Це мав бути Хорхе. Начальник поліції, звичайно ж, виявивши, що Нік не виїжджав із країни, одразу подумав про Рохадас і швидко забив на сполох. Він відчув, як його накотила хвиля розчарування. Чи Хорхе мав якесь відношення до Рохадаса, чи це був черговий дурний крок з його боку? Але зараз він не мав часу думати про це. Він мав сховатися і якнайшвидше. Люди зовні вже підходили, і він чув, як вони перегукуються. Праворуч від нього були ще одна кам'яна драбина, що вела на L-подібний балкон. "Раніше, - подумав він, - напевно, тут стояв хор". Він обережно перетнув балкон і зайшов у коридор. Наприкінці коридору він побачив прочинені двері.


РОХАДАС-ПРИВАТО – це був текст на табличці на дверях. То була велика кімната. Біля однієї стіни було ліжко і невелика бічна кімната з туалетом. та раковина. Біля протилежної стіни стояв великий дубовий стіл, завалений журналами та картою Ріо-де-Жанейро. Але його увагу здебільшого привернули плакати Фіделя Кастро та Че Гевари, які висіли над столом. Думки Ніка були перервані якимсь тупотом унизу сходів. Вони повернулися до будівлі.


«Пошукайте кожну кімнату», - почув він тихий голос. 'Поспішайте!'


Нік підбіг до дверей і заглянув у хол. З іншого боку зали були кам'яні гвинтові сходи. Він побіг до неї так тихо, як міг. Чим далі він піднімався, тим уже ставали сходи. Тепер він майже напевно знав, куди піднімається... вежа з годинником! Він міг сховатись там, поки все не вщухне, а потім піти шукати Марію. Одне він знав точно: добрі священики не підуть дзвонити в дзвони. Раптом він знову опинився зовні, побачивши контури важких дзвонів. Сходи вели на невеликий дерев'яний майданчик дзвіниці. Нік подумав, що якщо він залишатиметься на низькому рівні, то з платформи буде видно все подвір'я. У нього виникла ідея. Якби він міг зібрати кілька карабінів, то з цього місця він би вразив усе у дворі. Він зможе тримати на відстані пристойну групу людей. То була непогана ідея.


Щоб краще все розглянути, він нахилився, і це сталося. Спочатку він почув різкий тріск гнилого дерева. Він відчув, що падає головою у чорну шахту дзвіниці. Через автоматичний інстинкт врятуватися він відчайдушно шукав, за що б триматися. Він відчув, як його руки хапаються за мотузки дзвона. Старі грубі мотузки натирали йому руки, але він тримався. Відразу пролунав важкий дзвін. Чорт забирай, прокляв він себе, зараз непридатний час, щоб оприлюднити його присутність тут у прямому і переносному значенні.


Він почув звук голосів і кроки, що наближалися, а за мить багато рук зняли його з мотузок. Вузькість сходів змушувала їх йти одного за іншим, але за Ніком уважно спостерігали. «Ідіть тихо за нами», - наказав перший чоловік, направивши карабін у живіт Ніка. Нік озирнувся через плече і прикинув, що їх було близько шести. Він побачив, як карабін першої людини хитнувся трохи вліво, коли він на мить відсахнувся. Нік швидко притиснув рушницю до стіни. У той же момент він щосили ударив чоловіка по животу. Він упав горілиць і приземлився на двох інших. Ніка схопили за ноги кількома руками, відштовхнули їх, але знову схопили. Він швидко схопив Вільгельміну і вдарив чоловіка по голові прикладом люгера. Нік продовжував атакувати, але не просунувся далі. Елемент несподіванки зник.


Раптом його знову схопили ззаду за ноги, і він упав уперед. Відразу кілька людей стрибнули на нього та забрали у нього «люгер». Оскільки коридор був таким вузьким, він не міг повернутись. Вони потягли його вниз сходами, підняли і тримали карабін прямо перед його обличчям.


"Один рух, і ти мертвий, Американо", - сказав чоловік. Нік зберігав спокій, і його почали шукати іншу зброю.


«Нічого більше», - почув він слова однієї людини, а другий дав сигнал Ніку стукнувши карабіном, щоб той рушив далі. Нік засміявся про себе. Х'юго зручно влаштувався у його рукаві.


В офісі чекав пузатий чоловік із патронташем на плечі. То була людина, яку Нік бачив командиром. На його товстому обличчі з'явилася іронічна посмішка.


«Отже, сеньйоре Картер, - сказав він. Ми нарешті зустрілися. Я не очікував, що ви так ефектно заявите про себе.


"Мені подобається приходити з великою суєтою", - невинно сказав Нік. Це просто моя звичка. Більше того, це нісенітниця, що ви чекали, що я прийду. Ви не знали, що я прийду, доки не подзвонив.


"Це правда", - знову засміявся Рохадас. «Мені сказали, що вас убили разом із вдовою Деннісон. Ну, бачите, у мене тільки купа любителів.


"Це правда", - подумав Нік, відчуваючи Хьюго у своєї руки. Ось чому це було не зовсім безпечно. Бандити біля квартири Вівіан Деннісон бачили, як обидва впали, і втекли.


"Ви Рожадас", - сказав Нік.


"Сім, я Рохадас", - сказав він. "І ви прийшли врятувати дівчину, чи не так?"


«Я це планував, так, – сказав Нік.


"Побачимося вранці", - сказав Рохадас. - Ти будеш у безпеці до кінця ночі. Я дуже хочу спати. Можна сказати, це одна з моїх чудасій. Крім того, у мене все одно не буде багато часу на сон у наступні кілька днів».


«Ви також не повинні піднімати слухавку посеред ночі. - Це змушує вас перервати сон, - сказав Нік.


«Не варто питати дорогу і в маленьких кафе», - чинив опір Рохадас. "Фермери тут мені все розповідають".


От і все. Чоловік із маленького кафе, де він зупинився. Зрештою, це був не Хорхе. Чомусь він був щасливий.


«Візьміть його та замкніть у камеру. Змінюйте варту кожні дві години».


Рохадас повернувся, і Ніка помістили до однієї з келій, раніше призначених для ченців. Біля дверей стояв чоловік на варті. Нік ліг на підлогу. Він кілька разів потягнувся, напружив і розслабив м'язи. Це була техніка індійського факіра, що дозволяє повністю розслабитись морально та фізично. За кілька хвилин він заснув міцним сном.


Як тільки його розбудило сонячне світло, що проникало через маленьке високе вікно, двері відчинилися. Двоє охоронців наказали йому встати та відвели до офісу Рохадаса. Він просто прибирав бритву та витирав мило з обличчя.


«Мені було цікаво одне, – сказав Рохадас Ніку, задумливо дивлячись на нього. - Чи не могли б ви допомогти дівчині заговорити? Вчора ввечері я зробив їй кілька пропозицій, і вона змогла їх обміркувати. Але ми дізнаємося за хвилину. Якщо ні, можливо, ми з вами укладемо угоду.


"Що я міг отримати від цього?" - Запитав Нік. "Звичайно, твоє життя", - бадьоро відповів Рохадас.


- А що тоді станеться із дівчиною?


"Звичайно, вона житиме, якщо розповість нам те, що ми хочемо знати", - відповів Рохадас. «Ось чому я привів її сюди. Я називаю своїх людей аматорами, бо вони такі. Я не хотів, щоб вони більше робили помилок. Її не можна було вбити, доки я все не впізнав. Але тепер, коли я її побачив, я більше не хочу, щоби її вбивали».


У Ніка було ще кілька запитань, хоч, мабуть, він знав відповіді. Проте він хотів почути це від самого Рохадаса. Він вирішив трохи подразнити чоловіка.


«Схоже, твої друзі думають про тебе так само… дилетант та дурень», - сказав він. «Принаймні вони, здається, не дуже тобі довіряють».


Він побачив, як обличчя чоловіка потемніло. 'Чому ти це сказав?' – сердито сказав Рожадас.


"У них були свої люди для важливої роботи", - безтурботно відповів Нік. «І мільйони було передано через посередника. "Цього достатньо, - подумав я".


«Два російські агенти були на службі у Кастро.


- крикнув Рохадас. «Вони були позичені мені для цієї операції. Гроші пройшли через посередника, щоб уникнути прямого зв'язку зі мною. Президент Кастро дав їх спеціально для цього плану».


Ось як це було. За цим стояв Фідель. Отже, він знову потрапив у біду. Нарешті Ніку стало ясно. Ці два фахівці були взяті в оренду. Любителі, звичайно, належали Рохадасу. Тепер йому зрозуміли навіть те, що було із золотом. Якби за цим стояли росіяни чи китайці, вони б теж турбувалися про гроші. Ніхто не любить втрачати стільки грошей. Просто вони не відреагували б так фанатично. Вони не будуть так відчайдушно потребувати інших грошей.


Він відчував, що шанси Марії на виживання будуть дуже малі, якщо вона не заговорить. Тепер Рохадас був у розпачі. Звичайно, Нік не думав про переговори з ним. Він порушить свою обіцянку, як тільки отримає інформацію. Але принаймні він міг виграти з цим трохи часу.


"Ви говорили про переговори", - сказав Нік цій людині. «Ви теж вели переговори з Тоддом Деннісоном? Чи ваші домовленості таким чином закінчилися?


«Ні, він був не більш ніж наполегливою перешкодою», - відповів Рохадас. "Він був не тим, з ким треба було мати справу".


«Бо його плантація виявилася протилежністю вашої пропаганди відчаю та нещастя», - підсумував Нік.


«Цілком вірно», - визнав Рохадас, випускаючи дим із сигари. "Тепер люди реагують так, як ми хочемо".


'А в чому ваше завдання?' - Запитав Нік. То був ключ до рішення. Це зробило б усе ясним.


"У масових вбивствах", - сказав Рохадас. Карнавал розпочинається сьогодні. Ріо стане морем тусовщиків. Усі ключові урядовці також будуть присутніми, щоб відкрити вечірку. Нам повідомили, що на відкритті будуть присутні президент, губернатори різних штатів, члени кабінету міністрів та мери великих міст Бразилії. І серед гуляк будуть мої люди та я. Близько полудня, коли всі урядовці зберуться, щоб відкрити бенкет, ми повстанемо. Прекрасна можливість із прекрасним прикриттям, чи не так?


Нік не відповів. У цьому не було потреби, бо вони обидва дуже добре знали відповідь. Карнавал справді був би ідеальним прикриттям. Це дало б Рохадасу можливість завдати удару і втекти. На мить він збирався вдарити Х'юго ножем у ці товсті груди. Без різанини не було б державного перевороту, який вони явно розраховували. Але вбивство Рохадаса, ймовірно, цього не зупинить. Можливо, він розглянув таку можливість і призначив заступника. Ні, гра зараз, ймовірно, буде коштувати йому життя даремно і не завадить плану. Він повинен був грати в гру якомога довше, принаймні, щоб мати можливість вибрати найбільш вдалий момент для чого б там не було. "Я думаю, ви змусите людей відповісти", - почав він.


«Звичайно», - сказав Рохадас із посмішкою. «Буде не тільки хаос і плутанина, а й місце для лідера. Ми якнайбільше підбурювали людей, сіяли революцію, так би мовити. На перший етап у нас достатньо зброї. Кожен із моїх людей очолить повстання у місті після вбивства. Ми також підкупили деяких військових, щоб вони теж взяли на себе керування. Будуть звичайні повідомлення та оголошення – це коли ми беремо владу. Це просто питання часу».


"І цей новий уряд очолює хлопець на ім'я Рохадас", - сказав Нік.


"Правильне припущення".


«Вам знадобилися перехоплені гроші, щоб купити більше зброї та боєприпасів, а також отримати великі надії».


Ти починаєш розуміти, аміго. Міжнародні торговці зброєю – капіталісти у прямому розумінні цього слова. Вони вільні підприємці, продають усім та просять більше половини авансу. Ось чому гроші сеньйора Деннісона такі важливі. Ми чули, що гроші складаються із звичайних доларів США. Трейдери цього прагнуть».


Рохадас повернувся до одного із охоронців. "Приведи сюди дівчину", - наказав він. «Якщо панночка відмовиться співпрацювати, мені доведеться вдатися до більш жорстких методів, якщо вона не послухає тебе, аміго».


Нік притулився до стіни і швидко подумав. Дванадцята година була смертельним моментом. Упродовж чотирьох годин розумний сучасний уряд буде знищено. Упродовж чотирьох годин важливий член Організації Об'єднаних Націй нібито в ім'я блага народу перетвориться на країну гноблення та рабства. Через чотири години найбільший і найпопулярніший карнавал у світі стане чимось іншим, як маскою для вбивства, карнавалом для вбивств замість сміху. Смерть правитиме днем замість щастя. Фідель Кастро глузливо дивився на нього зі стіни. "Ще ні, приятель", - пробурмотів Нік собі під ніс. Я знайду щось сказати з цього приводу. Поки не знаю як, але це працюватиме, має працювати.


Він глянув на одвірок, коли увійшла Марія. На ній була біла шовкова блузка та проста важка спідниця. Її очі з жалем дивилися на Ніка, але він їй підморгнув. Вона була налякана, він це бачив, але на її обличчі був рішучий вираз.


"Ти думала про те, що я сказав учора ввечері, люба?" - солодко спитав Рохадас. Марія глянула на нього з презирством і відвернулася. Рохадас знизав плечима і підійшов до неї. "Тоді ми дамо тобі урок", - сумно сказав він. «Я сподівався, що в цьому немає потреби, але ви робите це неможливим для мене. Я збираюся дізнатися, де ці гроші, і взяти тебе за дружину. Я впевнений, що ви захочете співпрацювати після мого невеликого шоу».


Він навмисне повільно розстебнув блузку Марії і стягнув її убік. Він зірвав її бюстгальтер своєю великою рукою, оголивши її повні м'які груди. Марія, здавалося, дивилася просто перед собою.


"Вони такі красиві, чи не так?" він сказав. «Було б прикро, якби з ним щось трапилося, чи не так, дорога?»


Він відступив на крок і подивився на неї, коли вона знову застебнула блузку. Червоні обведення навколо очей були єдиною ознакою того, що вона щось відчувала. Вона продовжувала дивитися прямо перед собою і підібгала губи.


Він повернувся до Ніка. "Я все ще хотів би пощадити її, розумієте?" він сказав. «Тож я принесу в жертву одну з дівчаток. Усі вони повії, яких я привів сюди, щоб мої чоловіки могли трохи розслабитись після вправ».


Він обернувся до охоронця. «Візьми маленьку, худеньку, з великими грудьми та рудим волоссям. Ти знаєш що робити. Потім відведіть цих двох до старої будівлі, до кам'яних сходів за нею. Я буду там.'


Коли Нік йшов поруч із Марією, він відчув, як її рука схопила його. Її тіло тремтіло.


"Ти можеш врятуватися, Маріє", - м'яко сказав він. Вона спитала. - 'Чому?' «Звичайно, щоб дозволити цій свині поратися зі мною. Я скоріше помру. Сеньйор Тодд помер, бо хотів щось зробити для бразильського народу. Якщо він може померти, то я теж. Рохадас не допоможе людям. Він буде утискувати їх і використовувати як рабів. Я йому нічого не скажу».


Вони підійшли до найстарішої будівлі, і їх провели через чорний хід. Ззаду було вісім кам'яних сходів. Мабуть, тут був вівтар. Охоронець наказав їм стати нагорі сходів, а чоловіки встали за ними. Нік побачив, як двоє охоронців протягли через бічний вхід оголену дівчину, яка чинила опір і сварилася. Вони побили її та кинули на землю. Потім вони вбили дерев'яні кілки в землю і зв'язали її, розсунувши руки і ноги.


Дівчина продовжувала кричати, і Нік чув, як вона благала, чому вона мала рацію. Вона була худою, з обвислими довгими грудьми і маленьким плоским животом. Раптом Нік помітив присутність Рохадаса, що стояв поруч із Марією. Він подав знак і двоє чоловіків поспішили вийти з будівлі. Дівчина залишилася плакати і лаятись. «Слухай і придивись, люба, – сказав Рохадас Марії. «Мед розмазали їй між грудей та ніг. Ми зробимо це і з тобою, люба, якщо ти не вирішиш співпрацювати. Тепер нам треба зачекати спокійно».


Нік спостерігав, як дівчина щосили намагається вирватися, змушуючи її груди підніматися і опускатися. Але зв'язали її добре. Потім раптово його увагу привернув рух біля стіни навпроти нього. Марія теж помітила це і в страху стиснула його руку. Рухи перетворилися на тінь, тінь великого щура, який обережно рушив далі до кімнати. Потім Нік побачив ще одного і ще, і з'являлося все більше і більше. Підлога була посипана величезними щурами, і вони все ще з'являлися звідусіль: зі старих лігвищ, з колон і з ям у кутках зали. Всі вони нерішуче підійшли до дівчини, зупинилися на мить, щоб понюхати запах меду, і рушили далі. Дівчина підняла голову і тепер побачила щурів, що наближаються до неї. Вона повернула голову так сильно, як тільки могла побачити Рохадаса, і почала відчайдушно кричати.


«Відпусти мене, Рохадасе», - благала вона. 'Що я зробив? О боже, ні... Благаю тебе, Рохадасе! Я цього не робила, хоч би що це було, я цього не робила! »


"Це для доброї справи", - відповів Рохадас. «До біса ваша добра справа!» - гукнула вона. «Ой, заради бога, відпусти мене. Ну ось!' Пацюки чекали на невеликій відстані, а нові продовжували прибувати. Марія ще сильніше стиснула руку Ніка. Перший щур, великий, сірий, брудний звір, підійшов до нього і спіткнувся об живіт дівчини. Вона почала страшенно кричати, коли на неї стрибнув інший щур. Нік побачив, як двоє інших видерлися їй на ноги. Перший щур знайшов мед на лівих грудях і нетерпляче встромив зуби в плоть. Дівчина кричала так жахливо, як Нік ніколи не чув. Марія хотіла повернути голову, але Рохадас тримав її за волосся.


«Ні, ні, люба, - сказав він. "Я не хочу, щоб ти нічого не пропустила".


Дівчина тепер безперервно кричала. Звук відбивався від стін, що робило все ще гіршим.


Нік побачив зграю щурів біля її ніг, і кров текла з її грудей. Її крики перетворилися на стогін. Зрештою Рохадас наказав двом охоронцям, які зробили кілька пострілів у повітря. Щури розбіглися на всі боки, повернувшись у свої безпечні лігви.


Нік притис Марію до свого плеча, і раптом вона впала. Вона не зомліла, бо чіплялася за його ноги і тремтіла, як соломинка. Дівчина внизу лежала нерухомо і лише трохи стогнала. Бідолашна, вона ще не померла.


"Виведіть їх на вулицю", - наказав Рохадас, виходячи. Нік підтримав Марію і міцно притис її до себе. Пригнічені, вони вийшли надвір.


"Ну що, люба?" - сказав Рожадас, піднявши її підборіддя товстим пальцем. Ти зараз заговориш? Я б не хотів давати тебе на другу вечерю цим брудним тваринам». Марія вдарила Рохадаса прямо в обличчя, і звук цієї луною рознісся по всьому подвір'ю.


«Я волію мати щурів між ногами, ніж тебе», - затято сказала вона. Рохадас був схвильований злим поглядом Марії.


«Наведіть її та приготуйте», - наказав він охоронцям. «Поклади на нього більше меду. Нанеси трохи та на її гіркі губи».


Нік відчув, як його м'язи напружуються, коли він приготувався кинути Хьюго на долоню. Він повинен був діяти зараз і сподівався, що якщо у Рохадаса буде заміна, він теж зможе отримати її. Він не міг дивитися, як Марія жертвує собою. Коли він збирався вкласти Х'юго в руку, він почув постріли. Перший постріл припав на правого охоронця. Другий постріл потрапив до іншого заціпенілого охоронця. Рохадас сховався за бочкою від куль, оскільки двір зазнав сильного обстрілу. Нік схопив Марію за руку. Стрілець лежав на краю уступу і блискавично продовжував стріляти.


'Йдемо!' крикнув Нік. "Ми прикриті!" Нік потягнув дівчину за собою і з усіх ніг побіг до протилежних кущів. Стрілець продовжував стріляти по вікнах і дверях, змушуючи всіх залишатися в укритті. Кілька людей Рохадаса відкрили вогонь у відповідь, але їхні постріли не вдавалися. Нік і Марія мали достатньо часу, щоб дістатися кущів, і тепер вони піднялися на скелю. Всі їх порізали шипи та колючки, і Нік побачив, як порвалася блузка Марії, оголивши більшу частину цих чудових грудей. Стрілянина припинилася, і Нік почав чекати. Єдине, що він чути були слабкі шуми та крики. Дерева закривали вигляд. Марія притулилася головою до його плеча і міцно притулилася до нього.


«Дякую, Нік, дякую», - схлипнула вона.


«Тобі не треба мені дякувати, люба, - сказав він. «Подякуй цій людині з її гвинтівками». Він знав, що у незнайомця має бути більше однієї гвинтівки. Чоловік стріляв надто швидко і регулярно, щоб перезарядити. Якщо він не один.


"Але ти прийшов сюди шукати мене", - сказала вона, міцно обіймаючи його. «Ви ризикували своїм життям, аби врятувати мене. Чудово, Нік. Ніхто з моїх знайомих так не вчинив. Я скажу тобі велике спасибі пізніше, Нік. Це точно.' Він думав, чи варто сказати їй, що він не має на це часу, бо в нього так багато роботи. Він вирішив цього не робити. Тепер вона була щасливою. Тоді навіщо йому псувати їй насолоду? Виявити невелику подяку – це добре для дівчини, особливо для гарної.


«Давай, – сказав він. «Ми маємо повернутися до Ріо. Може, я таки зможу зупинити катастрофу».


Він просто допомагав Мері встати, коли почув голос, що кличе.


"Сеньйор Нік, от і я, вірно!"


«Хорхе!» - Закричав Нік, побачивши, що чоловік вийшов. В одній руці він тримав дві рушниці, а в другій – одну. "Я подумав ... я сподівався".


Чоловік тепло обійняв Ніка. "Аміго", - сказав бразилець. «Я мушу знову вибачитися. Я, мабуть, справді дурний, чи не так?


"Ні", - відповів Нік. «Не дурний, просто трохи впертий. Ви зараз тут? Це все доводить».


"Я не міг викинути з голови те, що ти сказав", - трохи сумно сказав Хорхе. «Я почав думати, і тепер випливло багато речей, які я раніше запихав у куточки мого мозку. Мені стало ясно. Може, мене стурбувало те, що ви згадали, що в Лос-Рейєсі сліпий начальник поліції. У будь-якому разі я більше не міг цього уникнути. Я відкинув свої почуття і подивився на речі так, як це робив би поліцейський шеф. Коли я почув радіо, що Вівіан Деннісон вбили, я зрозумів, що щось не так. Я знав, що ти не покинеш країну за моїм наказом. Це не ваш шлях, сеньйоре Нік. Тож я спитав себе, куди б ти тоді пішов? Відповідь була досить легкою. Я приїхав сюди, почекав і гарненько подивився. Я бачив достатньо».


Раптом Нік почув рев важких двигунів. "Шкільні автобуси", - сказав він. «Я бачив три автобуси, що стояли позаду місії. Вони вирушили в дорогу. Напевно, нас шукатимуть.


"Сюди", - сказав Хорхе. «Тут є стара печера, яка прорізає гору. У дитинстві часто грав там. Вони нас там ніколи не знайдуть».


З Хорхе попереду і Марією посередині вони пішли кам'янистою землею. Вони тільки-но пройшли близько ста ярдів, коли зателефонував Нік. «Почекай хвилинку», - сказав він. 'Слухайте. Куди вони їдуть!


- Двигуни затихають, - насупившись, сказав Хорхе. «Вони йдуть далі. Нас не шукатимуть!


"Звичайно, ні", - сердито крикнув Нік. «Яка дурість із мого боку. Вони їдуть до Ріо. Це все, що зараз може зробити Рохадас. Більше немає часу переслідувати нас. Він привезе туди своїх людей, які потім вливаються у натовп, готові завдати удару».


Він зупинився і побачив розгублений вираз на обличчях Хорхе та Марії. Він забув, що вони не знали. Коли Нік закінчив говорити, вони виглядали трохи блідими. Він перевіряв кожну нагоду зірвати план. Не залишалося часу, щоб зв'язатися із президентом чи іншими державними діячами. Вони, безперечно, були в дорозі або були присутні на урочистостях. Навіть якби він міг зв'язатися з ними, вони, мабуть, не повірили б йому. «Під час карнавалу в Ріо повно любителів повеселитися, і на той час, коли вони перевірили дзвінок, якщо припустити, що вони це зробили, було вже надто пізно.


«Слухай, моя поліцейська машина трохи далі дорогою», - сказав Хорхе. "Давай повернемося в місто і подивимося, чи можемо ми щось зробити".


Нік і Марія пішли за ними, і через кілька хвилин, з ревом сирен, вони їхали через гори в Лос-Рейєс.


«Ми навіть не знаємо, як вони виглядатимуть на Карнавалі», - сердито сказав Нік, грюкнувши кулаками по дверях. Він ніколи не відчував такого безсилля. «Ви можете посперечатися, що вони переодягаються. Як і кілька сотень тисяч інших людей». Нік повернувся до Марії. "Ви чули, як вони говорили про щось?" - Запитав він дівчину. ' Ви чули, як вони говорили про карнавал, про щось, що могло б нам допомогти?


"За межами камери я чула, як жінки дражнили чоловіків", - згадувала вона. «Вони продовжували називати їх Чак і говорили: Muito prazer, Чак… приємно познайомитись, Чак. Вони справді повеселилися».


"Чак?" – повторив Нік. "Що це ще раз означає?"


Хорхе знову спохмурнів і спрямував машину на шосе. «Це ім'я щось означає, – сказав він. «Це пов'язано з історією чи легендою. Дай мені трохи подумати. Історія… легенда… зачекайте, я зрозумів! Чак був богом індіанців майя. Бог дощу та грому. Його послідовники відомі під тим самим ім'ям… Чак, їх називали червоними.


"От і все", - крикнув Нік. «Вони збираються одягнутися як боги майя, щоб вони могли впізнавати один одного та працювати разом. Ймовірно, вони працюватимуть певною мірою за фіксованим планом».


Поліцейська машина зупинилася перед вокзалом, і Хорхе глянув на Ніка. «Я знаю кілька людей у горах, які роблять те, що я говорю. Вони мені довіряють. Вони мені повірять. Я зберу їх і відвезу до Ріо. Скільки чоловіків з ним у Рохадаса, сеньйоре Ніке?


"Близько двадцяти п'яти".


«Я не можу привезти понад десять. Але, можливо, цього буде достатньо, якщо ми дістанемося до того, як Рохадас завдасть удару».


"Скільки часу пройде, перш ніж ви зберете своїх людей разом?"


Хорхе посміхнувся. «Це найгірше. Більшість не має телефону. Прийде забирати їх по одному. На це йде багато часу».


«А час - це те, чого ми відчайдушно потребуємо», - сказав Нік. «Рохадас вже в дорозі, і тепер він розмістить своїх людей у натовпі, готових завдати удару за його сигналом. Я збираюся виграти трохи часу, Хорхе. Я йду сам.


Начальник поліції був вражений. - Тільки ти один сеньйор Нік. Тільки проти Рохадаса та його людей? Боюся, що ти навіть не зможеш цього зробити».


«Ні, якщо там уже будуть готові урядовці. Але я можу бути в Ріо до полудня. Я триматиму людей Рохадаса зайнятими, щоб вони не могли почати вбивати. Принаймні я сподіваюся, що це спрацює. І якщо зможеш, у тебе буде достатньо часу, щоб знайти своїх людей. Все, що їм потрібно знати, – це схопити будь-кого, хто одягнений як бог майя».


«Удачі, аміго, – сказав бразилець. «Візьми мою машину. У мене тут ще кілька.


"Ви дійсно думаєте, що зможете зайняти їх досить довго?" — спитала Марія, сідаючи поряд із ним у машину. "Ти дієш сам по собі, Нік".


Він увімкнув сирену і відірвався.


"Дорога, я обов'язково спробую", - похмуро сказав він. "Це не тільки через Рохадас і його рух, або через катастрофу, це означатиме для Бразилії. За цим коштує набагато більше. Великі хлопці за лаштунками тепер хочуть побачити, чи зможе такий маленький дурний диктатор, як Фідель, впоратися з Якщо це вдасться, це означає, що в майбутньому буде цілий потік подібних потрясінь по всьому світу.Ми не можемо цього допустити. про що я.


Нік подарував їй посмішку, сповнену сміливості, впевненості, відваги і сталевих нервів. "Він буде один", - знову сказала собі Марія, дивлячись на красивого сильного чоловіка, що сидить поруч із нею. Вона ніколи цього не знала. Вона знала, що якщо хтось зможе це зробити, він точно зможе. Вона мовчки молилася за його безпеку.


Розділ 9


«Я можу приєднатися до вас?» - спитала Марія за дверима своєї квартири. Вони завершили поїздку у рекордно короткі терміни. «Може, я зможу тобі чимось допомогти».


"Ні", - сказав Нік. "Я вже зайнятий власною безпекою".


Він хотів втекти, але вона обняла його і швидко поцілувала своїми м'якими, вологими і хвилюючими губами. Вона відпустила його та вбігла до будівлі. «Я молитимусь за тебе», - сказала вона, майже схлипуючи.


Нік пішов на Флоріано-сквер. Хорхе сказав, що, мабуть, саме там відбудеться відкриття. Вулиці вже були заповнені карнавалом і водити там машину було неможливо. Єдині, хто рухався крізь натовп, були прикрашені машини, кожна зі своїм сюжетом і, звичайно, заповненими напівроздягненими дівчатами. Якою б важливою і смертоносною була його мета, він не міг ігнорувати красу оточуючих його дівчат. Деякі були білі, одні світло-коричневі, інші майже чорні, але всі були в піднесеному настрої та веселилися. Нік спробував уникнути трьох із них, але було вже пізно. Його схопили та змусили танцювати. Бікіні Вони були одягнені так, ніби їхні бікіні вони запозичили у п'ятирічних дошкільнят. «Залишися з нами, милий хлопчику», - сказала одна з них, сміючись і притискаючись до нього своїми грудьми. "Вам буде весело, я обіцяю".


"Я вірю тобі, дитинко", - сміючись, відповів Нік. "Але в мене побачення з богом".


Він вислизнув із їхніх рук, ляснув її по спині і продовжив. Площа була яскравою подією. Сцена була порожня, крім кількох, мабуть, молодших офіцерів. Він полегшено зітхнув. Сама сцена була квадратної форми і складалася з рухомої сталевої конструкції. Він знову ухилився від кількох гуляк і почав шукати в натовпі костюм бога майя. Це було складно. Натовпилися люди, костюми були різні. Він знову озирнувся і раптово побачив платформу приблизно за двадцять метрів від сцени. Платформа була невеликим храмом майя і був зроблений з пап'є-маше. На ньому було близько десяти чоловік, одягнених у короткі плащі, довгі штани, сандалії, маски та шоломи з пір'ям. Нік похмуро посміхнувся. Він уже міг бачити Рохадаса. Він був єдиним, у кого на шоломі було помаранчеве перо, і він був попереду платформи.


Нік швидко озирнувся, підбираючи решту чоловіків у натовпі. Потім його увагу привернули маленькі квадратні предмети, які чоловіки носили на поясі на зап'ястях. Вони мали рації. Він прокляв все. Принаймні Рохадас добре продумав цю частину плану. Він знав, що рації ускладнять завдання. Прямо як платформа. Рохадас міг бачити все звідти. Він поспішить віддати накази, як тільки побачить, що Нік займеться одним із своїх людей.


Нік продовжив шлях уздовж ряду будинків на боці площі, бо там було менше людей. Все, що він міг зробити, це кинутись у тусувальний натовп. Він просто спостерігав за всім, коли відчув, як холодний твердий предмет тицьнув його в ребра. Він повернувся і побачив людину, що стояла поруч. На чоловікові був діловий костюм, у нього були високі вилиці та коротко стрижене волосся.


"Почни йти назад", - сказав він. 'Повільно. Один неправильний рух, і все скінчено.


Нік повернувся до будівлі. Він збирався щось сказати цій людині, коли отримав сильний удар по вуху. Він побачив червоні та жовті зірки, відчув, що його тягнуть коридором, і він знепритомнів.


Його голова пульсувала, і він побачив тьмяне світло у напіввідкритих очах. Він їх повністю відкрив і спробував зупинити кружляння у нього на очах. Він невиразно розрізняв стіну і дві фігури в ділових костюмах по обидва боки вікна. Нік спробував сісти, але його руки та ноги були пов'язані. Перший чоловік підійшов до нього і потяг до стільця біля вікна. Очевидно, це був дешевий готельний номер. Через вікно він міг бачити все, що відбувається на майдані. Двоє чоловіків мовчали, і Нік побачив, що один із них тримав у руці пістолет і направив його у вікно.


"Звідси видно, як це відбувається", - сказав він Ніку з явним російським акцентом. Це були не люди Рохадаса, і Нік закусив губу. Це його власна провина. Він надто багато уваги приділяв Рохадасу та його людям. Між іншим, сам лідер повстанців сказав йому, що працює лише з двома професіоналами.


"Рохадас сказав тобі, що я за ним гнатимуся?" - Запитав Нік.


"Рохадас?" сказав чоловік з пістолетом, зневажливо посміхаючись. Він навіть не знає, що ми тут. Нас негайно відправили сюди, щоб дізнатись, чому наші люди нам нічого не повідомили. Коли ми прибули вчора і почули, що ви тут, ми зрозуміли, що відбувається. Ми сказали про це нашим людям і мали зупинити вас якнайшвидше».


"Отже, ви допомагаєте Рохадасу з його повстанням", - підсумував Нік.


"Вірно", - визнав росіянин. «Але для нас це лише другорядне завдання. Звичайно, наші люди хочуть досягти успіху, але не хочуть безпосередньо втручатися. Ми не очікували, що зможемо зупинити вас. Це було несподівано легко».


«Несподівано, – подумав Нік. Тож і скажи. Один із тих несподіваних поворотів, які змінюють перебіг історії. Вони зайняли позицію на площі, побачили її наближення та втрутилися. Коли він визирнув у вікно, він відчув себе далеко з одного боку і близько до своєї мети з іншого.


"Ми могли б вас пристрелити, а потім йти додому", - знову сказав один російський. Але ми, як і ви, професіонали. Ми беремо на себе якнайменше ризиків. Внизу багато шуму, і постріл, напевно, залишиться мабуть непомітно. Але ми нічим не ризикуємо. Зачекаємо, доки Рохадас та його люди почнуть стріляти. На цьому кар'єра знаменитого N3 закінчиться. Чомусь прикро, що це має бути так, у маленькому захаращеному готельному номері, чи не так?


"Я повністю згоден", - сказав Нік.


"Чому б тобі не звільнити мене і не забути про все?"


На обличчі російської з'явилася холодна посмішка. Він подивився на свій годинник. "Це ненадовго", - сказав він. "Тоді ми звільнимо тебе назавжди".


Другий чоловік підійшов до вікна і став спостерігати за тим, що відбувається під ним. Нік побачив, як той із пістолетом сидить на стільці й упирається ногами в раму. Чоловік продовжував спрямовувати пістолет на Ніка. Вони мовчали, за винятком тих випадків, коли коментували бікіні чи костюм. Нік спробував розв'язати мотузки на зап'ястях, але марно. Його зап'ястя хворіло, і він відчував приплив крові. Він почав відчайдушно шукати вихід. Він не міг безпорадно дивитися на бійню. Це було б набагато болючіше, ніж бути застреленим, як собаку. Час майже сплив. Але загнаний у кут кіт робить дивні стрибки. У Ніка був сміливий відчайдушний план.


Він надмірно рухав ногами, щоб перевірити мотузки. Російська це бачив. Він холодно посміхнувся і знову глянув у вікно. Він був упевнений, що Нік безпорадний, і це саме те, на що Нік сподівався. Очі Кіллмайстра металися туди-сюди, щоб оцінити відстані. У нього був лише один шанс, і якщо він хотів досягти успіху, все мало йти в правильному порядку.


Чоловік із пістолетом все ще хитав ногами на підвіконні на задніх ніжках свого стільця. Пістолет у руці був спрямований точно в потрібну точку і під прямим кутом. Нік обережно перемістив свою вагу в кріслі, напружуючи м'язи, як пружини, що збираються розслабитися. Він знову все оглянув, глибоко зітхнув і щосили вдарив ногою.


Його ступні торкнулися задніх ніжок стільця з російською на них. Стілець вислизнув з-під людини. Росіянин рефлекторно натиснув на курок і вистрілив іншому прямо в обличчя. Той, хто мав пістолет, упав на землю. Нік застрибнув на чоловіка і приземлився колінами йому на шию. Він відчув, як з тіла витісняється повітря, і почув тріск. Він насилу впав на землю, і росіянин відчайдушно схопився за горло. На його обличчі була огидна гримаса. Він намагався дихати, і його руки судомно рухалися. Його обличчя стало яскраво-червоним. Його тіло сильно затремтіло, судорожно напружилося і раптово застигло. Нік швидко глянув на іншого, який наполовину звисав із вікна.


Це спрацювало, але він втратив багато дорогоцінного часу, а він все ще був пов'язаний. Дюйм за дюймом він рухався до старомодного металевого ліжка. Деякі частини її були нерівними та трохи гострими. Він тер про них мотузки навколо зап'ясток. Нарешті він відчув, як послаблюється натяг мотузок, і одним поворотом рук зміг звільнити мотузки. Він звільнив щиколотки, схопив пістолет російської і вибіг надвір.


Він розраховував, що Х'юго та його сильні руки впораються з людьми Рохадаса. Було дуже багато людей, дуже багато дітей і занадто багато невинних, щоб ризикувати перестрілками. Тим не менш, можливо, це було необхідно. Він сунув пістолет у кишеню і побіг у натовп. Він уникав групи тусовщиків і пробирався крізь натовп. Людей Рохадаса було легко знайти за їхніми костюмами. Вони, як і раніше, стояли на тих же місцях. Коли Нік сильно попрацював ліктями, він помітив рух у натовпі. Вони створили групу гуляк, які танцюватимуть цілими днями, приводячи людей і втрачаючи їх. Лідер блоку стояв поряд із двома замаскованими вбивцями. Нік приєднався до групи наприкінці, і вони почали танцювати серед людей полонез. Ніка безцеремонно тягли за собою. Коли вони минули двох богів майя, Нік швидко вискочив з ладу і вдарив своїм стилетом безмовного невидимого посланця смерті. Це був не зовсім стиль Ніка – шалено і без попередження вбивати людей. Проте він не пошкодував цих двох. Вони були гадюками, готовими напасти на безневинних людей, гадюками, одягненими як гуляки.


Коли один чоловік раптово побачив, що його товариш упав, він обернувся і побачив Ніка. Він спробував витягнути пістолет, але стилет знову вдарив. Нік спіймав чоловіка і поклав його на підлогу, ніби він був п'яний.


Але Рохадас бачив це і добре знав, що відбувається. Нік подивився на платформу та побачив, як лідер повстанців розмовляє по рації. Невелика перевага, яка в нього була, елемент несподіванки, зник, зрозумів він, коли побачив трьох богів майя, що наближаються. Він пригнувся за трьома дівчатами з великими кошиками з фруктами з пап'є-маше на головах і попрямував до ряду будівель. У нього виникла ідея. Перед дверима стояв чоловік у костюмі пірата. Нік обережно підійшов до чоловіка та раптово схопив його. Навмисне натиснувши на певні нервові точки і чоловік знепритомнів. Нік одягнув костюм і наклав пов'язку на око.


«Вибач, приятель», - сказав він учаснику вечірки, що лежить.


Продовжуючи свій шлях, він побачив двох убивць за кілька ярдів від них, які здивовано дивилися на натовп. Він підійшов до нього, підвівся між ними і взяв Х'юго в ліву руку. Обидві його руки торкнулися чоловіків. Він відчув, як вони задихнулися, і побачив, як вони звалилися.


"Двох зайців одним пострілом", - сказав Нік. Він побачив здивування перехожих і дружелюбно посміхнувся.


"Заспокойся, аміго", - весело крикнув він. «Я сказав тобі не перепивати». Перехожі обернулися, і Нік підняв чоловіка на ноги. Чоловік спіткнувся, і Нік кинув його до будівлі. Він обернувся якраз вчасно, щоб побачити третього бога майя, що кидається до нього з великим мисливським ножем.


Нік стрибнув назад у будинок. Ніж розірвав костюм пірата. Через швидкість людини він врізався в Ніка, і вони обоє впали на землю. Нік приклався твердим краєм шолома до голови. Біль розлютив його. Він схопив нападника за голову і з силою вдарив її об землю. Чоловік був у останніх конвульсіях. Нік схопив рацію і вибіг надвір, притиснувши її до вуха. Він почув сердитий крик Рожадаса через рацію.


"Ось він", - закричав вождь. «Вони його відпустили, ідіоти. Ось цей пірат у червоній тканині та з пов'язкою на оці… поряд із великою будівлею. Візьміть його! Швидко!


Нік кинув рацію і побіг вузькою стежкою на краю натовпу. Він побачив, як ще два пернаті вбивці відірвалися від натовпу, щоб піти за ним. У цей момент учасник вечірки, одягнений у червону сорочку, плащ і маску диявола, пройшов повз Ніка і побіг вузьким провулком. Нік пішов за дияволом, і коли вони досягли середини провулка, він схопив його. Він зробив це якомога м'якше. Нік притулив чоловіка до стіни і вдягнув костюм диявола.


"Я починав як пірат, а тепер мене підвищили до диявола", - пробурмотів він. "Це життя, приятель".


Він якраз виходив із провулка, коли нападники розійшлися і почали шукати його на краю натовпу.


"Сюрприз!" - крикнув він першому, сильно вдаривши його кулаком у живіт. Коли чоловік зігнувся навпіл, Нік ще раз коротко поплескав його по шиї та дозволив чоловікові впасти вперед. Він побіг за рештою.


'Орел або решка!' Нік радісно посміхнувся, схопивши другу людину за руку і вдаривши нею об ліхтар. Він узяв у нього пістолет і повернувся до іншого, щоб зробити те саме. Ці двоє все ще можуть мати проблеми зі своїми пістолетами. Він зупинився, щоб подивитись поверх натовпу на платформу. Рохадас все бачив і люто вказував на Ніка. Нік поки непогано справлявся, але він почав з тугою шукати на вулиці Хорхе та його людей. Нічого не було видно, і коли він озирнувся на платформу, то побачив, що Рохадас, мабуть, дуже стурбований, послав усіх своїх людей за ним. Вони вишикувалися в два ряди і пробилися крізь натовп, наближаючись до нього клешнями. Несподівано Нік побачив, що маса розкололася на дві половини. Він стояв перед групою і побачив, як повз нього пройшла ще одна платформа.


Колісниця була вкрита квітами та вінком над квітковим троном. На троні сиділа дівчина зі світлим кучерявим волоссям, в оточенні інших дівчат з високими стрижками та довгими сукнями. Коли натовп гнався за платформою, Нік знову глянув. Всі дівчата були надто сильно нафарбовані, і коли вони кидали квіти в натовп, їхні рухи були надто перебільшені. "Чорт забирай", - прогарчав Нік. "Я можу бути ідіотом, якщо вони не трансвестити".


Деякі бігли за платформою, ловлячи квіти, які «дівчата» викинули, якнайвитонченіше. Перший ряд костюмів з пір'ям досяг протилежного боку натовпу. Він подбав про те, щоб платформа залишався між ним і його противниками. Він знав, що він ховається від них, і прискорив крок, коли віз досяг краю натовпу. Незграбний візок застряг у кінці вулиці на невеликому вигині. Нік і ще кілька людей все ще бігли поряд. Коли машина повернула, він попросив у блондинки троянду. Фігура нахилилася вперед, щоб передати йому квітку. Нік схопив його за зап'ястя і потяг. Чоловік у червоній сукні, чорних довгих рукавичках і світлій перуці впав йому в руки. Він кинув хлопця на плече і побіг провулком. Народ почав бурхливо сміятися.


Нік усміхнувся, бо знав, чому вони сміються. Вони думали про те розчарування, яке на нього чекало. Він поклав людину надвір і зняв костюм диявола. «Одягни цей костюм, люба», - сказав він.


Він вирішив просто залишити бюстгальтер. Може, він не виглядав особливо привабливим, але дівчині просто потрібно задовольнятися тим, що в неї є. Повернувшись, він побачив, що два ряди вбивць у костюмах вишикувалися півколом. Звук сирен машин, що наближаються, вразили його.


То були люди Хорхе! Він швидко глянув на платформу Рохадаса. Він віддавав накази через рацію, і Нік побачив, як люди Рохадаса знову змішалися з натовпом. Раптом він побачив, як із провулка з'являються синя сорочка та кепка. За ним бігло кілька людей у робочих костюмах, озброєних кирками та лопатами. Хорхе побачив людей Рохадаса і дав свої вказівки. Нік зробив кілька кроків уперед, поки на нього не натрапив убивця з пір'ям.


"Desculpe, senhorita", - сказав чоловік. 'Жаль.'


"Хуплак!" - Крикнув Нік, повертаючи чоловіка вліво. Чоловік стукнувся головою по бруківці. Нік взяв у нього пістолет, спустошив магазин і викинув зброю. Інший бог якраз встиг побачити когось у червоній сукні, що схилився над його другом.


- Гей, - пронизливим голосом крикнув Нік. «Я думаю, твій друг хворий».


Чоловік прибіг швидко. Нік почекав, поки він підійде ближче, потім штовхнув хлопця каблуком на шпильці. Вбивця автоматично нахилився вперед та закричав від болю. Нік швидко наніс йому аперкот коліном, і чоловік упав уперед. Він озирнувся і побачив, що люди Хорхе розправляються з іншими вбивцями. Проте це б не спрацювало. У будь-якому разі вони зазнають невдачі. Рохадас все ще був на платформі і продовжував віддавати накази через рацію. Хорхе та його люди вже схопили чимало вбивць, але Нік побачив, що цього недостатньо. У натовпі у Рохадаса було ще близько шести чоловік. Нік швидко зняв сукню, перуку та туфлі на високих підборах. Він знав, що Рохадас продовжував закликати своїх людей дотримуватись запланованого плану. Він наполягав на тому, що це все ще може спрацювати.


Найгірше було те, що він мав рацію.


На подіум піднялися високі люди. Плавучий корабель Рохадаса був надто далеко, щоб встигнути дістатися до нього. Нік проткнувся. Він більше не міг зв'язатися з Рохадасом, може ще зможе. Спочатку він спробував пробитися і протиснутись, але коли не зміг, то поповз. Він і раніше дивився на сцену. Її можна було повністю розібрати.


Нарешті перед ним з'явилися довгі сталеві підпірки, які кріпилися довгими залізними болтами. Він оглянув конструкцію і знайшов три місця, в яких він міг би досягти успіху. Він нахилився і підпер одну з поперечин. Його ноги потонули у гравії. Він перемістив свою вагу і спробував ще раз. Поперечина врізалася йому в плече, і він почув, як розірвалася його сорочка, коли він напружив м'язи спини. Болт трохи поступився, але цього було достатньо. Він витяг опору, впав навколішки і схвильовано задихав.


Він слухав і очікував почути залпи, що більш-менш відкривалися. Він знав, що то були секунди. Друга опора пішла набагато простіше. Він підвів очі і побачив, що місце тоне. Третя опора була найважчою. Він повинен був спочатку витягнути її, а потім пірнути з-під подіуму, інакше він був би розчавлений. Третій кілочок був найближчим до краю сцени і найнижчим до землі. Він підставив спину під поперечину і підняв її. Вона врізалася в його шкіру, і в нього захворіли м'язи спини. Він щосили тягнув ручку, але це не допомогло. Він знову вигнув спину і смикнув ручку. Цього разу це спрацювало, і він пірнув з-під неї.


Сцена обрушилася і пролунали гучні крики. Завтра буде багато чиновників із синцями та подряпинами. Але, принаймні, Бразилія все ще мала уряд, і Організація Об'єднаних Націй збереже одного члена. Відразу після того, як сцена впала, він почув постріли і похмуро розсміявся. Це було надто пізно. Він підвівся, наступив на балки і озирнувся. Натовп знищив убивць, що залишилися. Хорхе та його люди оточили площу. Але платформа була порожня, і Рохадас утік. Нік міг просто помітити проблиск помаранчевого кольору, що рухається до далекого кута площі.


Цей виродок все ще був на волі. Нік схопився зі свого місця і побіг безладно на сцені. Проходячи по провулках, прилеглих до площі, він чув виття сирен. Він знав, що всі великі площі та проспекти заповнені людьми, і Рохадас також це знав. Він, звичайно, піде в закутки. Нік проклинав себе за те, що недостатньо добре знав Ріо, щоб відрізати дорогу цьому ублюдку. Він побачив, як помаранчевий капелюх вилетів з-за рогу якраз вчасно. Перехрестя мало вести до наступного проспекту, і Нік, як і Рохадас, увійшов у перший провулок. Чоловік обернувся, і Нік побачив, що дістає пістолет. Він вистрілив один раз, і Нік був змушений зупинитися і сховатися. Він ненадовго мав намір витягнути пістолет, але потім передумав. Буде краще, якщо він упіймає Рохадаса живим.


Нік відчув, як у нього болять м'язи спини. Будь-яка нормальна людина зупинилася б, але Нік стиснув зуби і додав швидкість. Він дивився, як лідер повстанців викинув свій шолом. Нік засміявся про себе. Він знав, що Рохадас тепер спітнів і задихався. Нік досяг вершини пагорба і побачив Рохадаса, що перетинає невелику площу.


Щойно під'їхав відкритий тролейбус. Скрізь висіли люди. Якщо не зважати на те, що тепер вони були в костюмах, це було звичайне видовище. Рохадас скочив у автобус, і Нік погнався за ним. Інші, хто хотів сісти в троллейбус, зупинилися, побачивши одягненого в костюм чоловіка, який загрожує водієві пістолетом. Рохадас мав безкоштовний проїзд і троллейбус, повний заручників одним махом.


Це було не просто успіхом. Ця людина пішла сюди навмисно. Він усе добре підготував.


"Узи, сеньйоре", - крикнув Нік одному з людей. "Куди йде цей автобус?"


"Спуститься з пагорба, а потім на північ", - відповів хлопчик.


"Де він зупиниться?" – знову спитав Нік. "Кінцева зупинка?"


"У районі Пірс Мауа".


Нік підібгав губи. Район Пірса Мауа! Там був посередник Альберто Соллімадж. Саме тому Рохадас пішов туди. Нік знову повернувся до чоловіка поряд із ним.


"Я повинен їхати в район пірсу Мауа", - сказав він. «Як мені дістатися, може, таксі? Це дуже важливо.'


"За винятком кількох таксі, нічого більше не діє", - сказав один хлопчик. "Ця людина була бандитом, чи не так?"


"Дуже поганий", - сказав Нік. «Він щойно намагався вбити вашого президента».


Група людей виглядала здивованою.


«Якщо я дістануся району Пірс Мауа вчасно, я зможу захопити його», - продовжив Нік. «Який найшвидший спосіб? Можливо, ви знаєте ярлик».


Один із хлопчиків показав на припарковану вантажівку: - Ти вмієш водити, сеньйоре?


«Я вмію водити машину, – сказав Нік. "У вас є ключі запалювання?"


«Ми штовхатимемо», - сказав хлопчик. 'Двері відкриті. Ви вирушаєте. У будь-якому випадку, це переважно спуск, принаймні, перша частина шляху туди».


Учасники вечірки з ентузіазмом приготувалися штовхати вантажівку. Нік усміхнувся і сів за кермо. Можливо, це був не найкращий вид транспорту, але краще не було нічого. І це було швидше, ніж бігати. Він ще не думав про це. Він хотів схопити Рожадаса і не дивитись йому в обличчя змученим. Його помічники стрибнули в кузов, і він побачив хлопчиків, що стояли біля бічних вікон.


«Слідуйте слідами тролейбуса, сеньйоре», - крикнув один із них.


Вони не побили світового рекорду, але вирвалися вперед. Коли дорога знову піднімалася чи ставала рівною, його нові помічники штовхали вантажівку далі. Майже всі вони були хлопчиками, і це їм дуже подобалося. Нік був майже впевнений, що Рохадас уже дістався складу і повірить, що він залишив Ніка на площі. Нарешті вони дісталися околиці кварталу Пірс Мауа, і Нік зупинив машину.


"Muito abrigado, amigos", - крикнув Нік.


«Ми йдемо з вами, сеньйоре», - крикнув у відповідь хлопчик.


"Ні", - швидко відповів Нік. «Дякую, але ця людина озброєна і дуже небезпечна. Я краще піду сам.


Він мав на увазі те, що їм сказав. Між іншим, така череда хлопчиків була б надто помітною. Нік хотів, щоб Роджадас продовжував думати, що він не опинився у скрутному становищі.


Він помахав на прощання і побіг вулицею. Пройшовши звивисту алею та вузький провулок, він нарешті дістався до пофарбованих у чорний колір вікон магазину. Вхідні двері були відчинені, замок зламаний. Нік обережно прокрався усередину. Спогади про попередній візит були ще свіжі у його пам'яті. Усередині була мертва тиша. У задній частині ящика горіло світло. Він витяг пістолет і увійшов до магазину. На підлозі лежала відкрита скринька. По шматках дерева, що лежали на підлозі, він міг сказати, що його нашвидкуруч зламали. Він опустився поруч із нею навколішки. Це була досить плоска коробка з невеликою червоною точкою. Внутрішня частина була заповнена соломою, і Нік обережно заліз у неї руками. Все, що він знайшов, це невеликий аркуш паперу.


Це була заводська інструкція: надуйте обережно, повільно.


Нік глибоко замислився. Повільно надувай, повторив він кілька разів, підводячись. Він знову глянув на порожню скриньку. Це була… шлюпка! Район Пірс Мауа межує із затокою Гуанабара. Рохадас хотів утекти на човні. Звичайно, було узгоджене місце, ймовірно, один із невеликих прибережних островів. Нік з усіх ніг побіг до затоки. Рохадас втратив багато часу, надуючи човен. Нік висунув ноги з-під своєї нори і невдовзі побачив перед собою блакитні води затоки. Рохадас ще не міг відплисти. Уздовж пляжу тяглася довга лінія пірсів. Все було безлюдно, бо всі пішли на вечірку в центрі міста. Потім він побачив постать, що стоїть навколішки біля краю пірса. Човен лежав на дерев'яних дошках причалу.


Після того, як Рохадас перевірив свій човен, він зіштовхнув його у воду. Нік знову підняв пістолет і ретельно прицілився. Він усе ще хотів узяти його живим. Він пробив човен одним пострілом. Він побачив, як Рохадас здивовано дивився на дірку. Чоловік повільно підвівся і побачив, що Нік наближається до нього з спрямованим на нього пістолетом. Він слухняно підняв руки.


«Вийміть пістолет із кобури та викиньте його. Але повільно, – наказав Нік.


Рохадас слухався, і Нік відкинув пістолет. Він упав у воду.


"Ти теж ніколи не здаєшся, чи не так, сеньйоре?" зітхнув Рохадас. "Схоже, ти виграв".


"Справді", - лаконічно сказав Нік. - Візьми човен. Вони захочуть дізнатись, звідки це. Вони захочуть дізнатися найдрібніші подробиці вашого плану.


Рохадас зітхнув і схопив човен із борту. Без повітря вона була не більше ніж подовжений безформний шматок гуми. Він потяг його за собою, коли почав іти. Чоловік здавався цілком переможеним, мабуть, із нього вийшла вся мужність. Так що Нік трохи розслабився, і ось це сталося!


Коли Рохадас проходив повз нього, він раптово жбурнув шматок гуми в повітря і вдарив Ніка їм по обличчю. Потім Рохадас блискавично стрибнув до ніг Ніка. Нік упав і впустив пістолет. Повернувшись, він спробував ухилитися від сходового прольоту, але отримав удар у скроню. Він відчайдушно намагався за щось ухопитися, але марно. Він упав у воду.


Як тільки він виплив, він побачив, як Рохадас схопив пістолет і прицілився. Він швидко пригнувся, і куля пройшла повз його голову. Він швидко проплив під пірсом і сплив між слизькими стовпами. Він чув, як Рохадас повільно ходить туди-сюди. Раптом він зупинився. Нік намагався якнайменше шуміти. Чоловік стояв праворуч причалу. Нік обернувся і подивився. Він був готовий побачити, як товста голова чоловіка звисає через край. Нік одразу ж зник, коли Рохадас знову вистрілив. Два постріли від Рохадаса і один від самого Ніка: лише три. Нік підрахував, що в пістолеті залишилося лише три кулі. Він виплив з-під пірса і з гучним шумом виплив на поверхню. Рохадас швидко обернувся і вистрілив. Ще два, сказав собі Нік. Він знову пірнув, проплив під пірсом і виплив з другого боку. Мовчки він підтягнувся до краю пірса і побачив Рохадаса, що стояв спиною до нього.


"Рохадас", - крикнув він. «Огляньтеся!»


Чоловік обернувся і знову вистрілив. Нік швидко впав у воду. Він нарахував два постріли. Цього разу він виплив перед пірсом, де були сходи. Він забрався на неї і виглядав як морське чудовисько. Рохадас побачив його, натиснув на курок, але не почув нічого, крім клацання бойка по порожньому магазині.


«Тобі слід навчитися рахувати», - сказав Нік. Він пішов уперед. Чоловік хотів напасти на нього і тримав руки, як два тарани перед собою.


вухо. Нік зупинив його, давши йому лівий хук. І знову він потрапив йому в око, і кров хлюпала. Раптом він подумав про кров бідної дівчини на місії. Нік тепер постійно бив його. Рохадас розгойдувався з боку на бік від ударів. Він упав на дерев'яну пристань. Нік підняв його і мало не збив його голову з плечей. Чоловік знову встав, і він мав дикий, переляканий погляд. Коли Нік знову підійшов до нього, він позадкував. Рохадас повернувся і побіг до краю пірсу. Не чекаючи, він пірнув.


'Зупинися!' крикнув Нік. Там занадто дрібно. За мить Нік почув гучний тріск. Він підбіг до краю пірса і побачив зазубрене каміння, що стирчало з води. Рохадас висів там, як великий метелик, і вода стала червоною. Нік спостерігав, як тіло витягло хвилями зі скель і воно затонуло. Він глибоко зітхнув і пішов геть.


Розділ 10


Нік натиснув кнопку дзвінка і почав чекати. Він провів увесь ранок з Хорхе, і тепер йому було трохи сумно, бо він мав піти.


«Дякую вам, аміго», - сказав начальник поліції. «Але переважно через мене. Ви розплющили мені очі на багато чого. Сподіваюся, ти знову приїдеш до мене».


"Якщо ви будете комісар Ріо", - зі сміхом відповів Нік.


"Я сподіваюся, що ви це зробите, сеньйоре Нік", - сказав Хорхе, обіймаючи його.


'До скорого.' – сказав Нік.


Попрощавшись з Хорхе, він відправив Біллу Деннісону телеграму про те, що на нього чекає плантація.


Марія відкрила йому, обняла його і притулилася своїми м'якими губами до нього.


"Нік, Нік", - пробурмотіла вона. «Чекати було так довго. Хотіла б я поїхати з тобою».


На ній був червоний костюм для дзюдо. Коли Нік поклав їй руку на спину, він помітив, що на ній немає бюстгальтера.


"Я приготувала нам чудову їжу", - сказала вона. «Пато з абакаксі та аррос».


"Качка з ананасом і рисом", - повторив Нік. "Звучить непогано."


"Ти хочеш поїсти спочатку... чи після, Нік?" - Запитала вона, її очі заблищали.


"Після чого?" - недбало спитав він. На її губах з'явилася палка посмішка. Вона встала навшпиньки і поцілувала його, граючи мовою в його роті. Однією рукою вона розстебнула пояс, і костюм зісковзнув із її плечей. Нік намацав ці прекрасні, м'які, повні груди.


Мері тихо застогнала. «О, Нік, Нік, – сказала вона. "Ми сьогодні пізно обідаємо, добре?"


"Чим пізніше, тим краще", - сказав він.


Марія кохалася як болеро. Вона почала болісно повільно. Її шкіра була кремовою, а руки пестили його тіло.


Коли він узяв її, вона просто перетворилася на дикого звіра. Наполовину схлипуючи і наполовину сміючись, вона скрикнула від бажання та збудження. Швидко піднімаючись до свого зеніту, короткі крики, що задихалися, перетворилися на один довгий стогін, майже стогін. Потім вона раптово завмерла. Прийшовши до тями, вона пригорнулася до його обіймів.


"Як може жінка після тебе задовольнятися іншим чоловіком?" - спитала Марія, серйозно дивлячись на нього.


"Я можу це зробити", - сказав він їй з усмішкою. «Тобі подобається хтось такий, який він є».


"Ти колись повернешся?" - З сумнівом запитала вона.


«Я повернусь колись», - сказав Нік. «Якщо є одна причина повернутися до чогось, то це ти». Вони залишалися в ліжку до заходу сонця. Перед вечерею вони займалися цим ще двічі, як дві людини, яким доводилося жити спогадами. Сонце збиралося зійти, коли він сумно й неохоче йшов. Він знав багато дівчат, але жодна з них не випромінювала такої теплоти та щирості, як Марія. Слабкий голос усередині сказав йому, що добре, що він повинен піти. Ви можете полюбити цю дівчину і полюбити, що ніхто в цьому бізнесі не може собі дозволити. Прихильність, пристрасть, витонченість, честь... але не кохання.


Він попрямував прямо в аеропорт до літака, що очікував його. Якийсь час він дивився на розпливчасті контури Цукрової Голови, потім заснув. Сон - чудова річ, - зітхнув він.


Двері в офіс Хока в штаб-квартирі AX були відчинені, і увійшов Нік. Блакитні очі за окулярами дивилися на нього весело та привітно.


"Радий знову тебе бачити, N3", - сказав Хоук з усмішкою. "Ти виглядаєш добре відпочившим".


'Справедливо?' – сказав Нік.


«Ну чому б і ні, мій хлопчику. Ви тільки-но прибули з відпустки з цього прекрасного Ріо де Жанейро. Як пройшов карнавал?


"Просто вбивчо".


На мить йому здалося, що він побачив дивний вираз в очах Хоука, але не був певен.


"Так ти добре провів час?"


"Я б ні за що на світі не пропустив би це".


"Ви пам'ятаєте ті труднощі, про які я вам розповідав?" - недбало спитав Хоук. "Здається, вони вирішили їх самі".


'Радий це чути.'


"Що ж, тоді я думаю, ти знаєш, чого я з нетерпінням чекаю", - весело сказав Хоук.


'Що тоді?'


"Звичайно, знайду для себе хорошу роботу".


"Ви знаєте, чого я з нетерпінням чекаю?" - Запитав Нік.


'Що це буде тоді?'


«Наступне свято».


* * *


Про книгу:


Не в змозі проігнорувати прохання про допомогу сина свого старого друга, Тодда Деннісона, Картер відмовляється від запланованої відпустки в Канаді і, керуючись інстинктами та Вільгельміною, летить у Ріо-де-Жанейро.


Щойно прибувши, він дізнається, що Деннісон був убитий менше чотирьох годин тому, його самого мало не стикають з дороги і він зустрічає дівчину з димчасто-сірими очима. Потім "Killmaster" відкриває полювання на вбивць зі смертельною точністю.


Сутичка, яка перетворює щорічний карнавал у Ріо на страшне видовище; кулі замінюють конфетті, а постріли замінюють запальну музику, для Ніка це стає карнавалом убивств.


Нік Картер


Родезія


переклав Лев Шкловський


Присвячується людям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Перша глава


З антресолі нью-йоркського аеровокзалу Іст-Сайд Нік подивився вниз, слідуючи невиразним вказівкам Хоука. «Зліва від другої колони. Та, на якій зображено диліжанс. Енергійний хлопець у сірому твіді із чотирма дівчатами».

"Я бачу їх."

«Це Гас Бойд. Спостерігайте за ними деякий час. Ми можемо побачити щось цікаве». Вони знову влаштувалися у зеленому двомісному салоні обличчям до поруччя.

З Бойдом розмовляла дуже приваблива блондинка у жовтому в'язаному костюмі, який вона гарно пошила. Нік переглянув вивчені ним фотографії та імена. Їй буде Буті ДеЛонг, яка три місяці триватиме за межами штату Техас і, згідно із самозадоволеним повідомленням CIF - Consolidated Intelligence File, - схильна підтримувати радикальні ідеї. Нік не вірив у такі дані. Мережа шпигунів була настільки розрослою і некритичною, що справи половини студентів коледжів у країні містили дезінформацію - сиру, яка вводить в оману і марна. Батьком Буті був Х. Ф. ДеЛонг, який за своє життя стрибнув у висоту від водія самоскида до багатьох мільйонів у будівництві, нафті та фінансах. Колись люди на зразок Х.Ф. почують про ці справи, і вибух стане незабутнім.


Яструб сказав: «Твій погляд спійманий, Ніколасе. Який саме?"


"Всі вони виглядають як прекрасні молоді американці".

«Я впевнений, що ще вісім людей, які приєднаються до вас у Франкфурті, так само чарівні. Ти везунчик. Тридцять днів, щоби близько познайомитися - добре познайомитися».

"У мене були інші плани", - відповів Нік. «Не можна вдавати, що це відпустка». Нотка бурчання зірвалося з його голосу. Так завжди було, коли він потрапляв у справу. Його почуття загострилися, його рефлекси насторожилися, як фехтувальник en garde, він почував себе зобов'язаним і відданим.

Вчора Девід Хоук спритно розіграв свої карти – питаючи, а не наказуючи. «Якщо ви скаржитесь на перевтому або погане самопочуття, N3, я прийму це. Ви не єдиний чоловік, який маю. Ви кращий".

Непохитні протести, які Нік сформував у своїй голові на шляху до Bard Art Galleries - операція прикриття AX - розтанули. Він послухав, і Хоук продовжив, мудрі добрі очі під сірими бровами були похмуро твердими. «Це Родезія. Одне з небагатьох місць, де ви ніколи не були. Ви знаєте про санкції. Вони не працюють. Родезійці відправляють мідь, кульгавість, азбест та інші матеріали корабельним вантажем з португальської Бейри з дивними рахунками. Минулого місяця до Японії прибуло чотири партії міді. Ми протестували. Японці сказали: «У коносаментах зазначено, що це є Південна Африка. Це Південна Африка». На сьогодні частина цієї міді знаходиться в материковому Китаї.

«Родезійці розумні. Доблесні. Я був там. Їхня кількість менша, ніж у чорних, двадцять до одного, але вони стверджують, що зробили для тубільців більше, ніж будь-коли могли б зробити для себе. Це призвело до розриву з Британією та санкцій. Я залишу моральну правоту чи неправоту на розсуд економістів та соціологів. Але тепер ми переходимо до золота – і великого Китаю».

Він мав Нік, і він знав це. Він продовжував: «Країна видобуває золото майже з того дня, як Сесіл Родс відкрив її. Тепер ми чуємо про величезні нові поклади, що тягнуться під деякими з їхніх знаменитих золотих рифів. Рудники, можливо, відкриті стародавнім Зімбабве розробки або нових відкриттів, я не знаю. Ви дізнаєтеся ".

Спійманий та зачарований, Нік помітив: «Копи царя Соломона? Я пам'ятаю – це був Райдер Хаґґард? Загублені міста та рудники...»

«Скарбниця цариці Савської? Можливо". Потім Хоук розкрив справжню глибину своїх знань. “Що каже Біблія? 3 Царств, 9:26, 28. «І цар Соломон побудував флот кораблів… і вони прийшли до Офіру, і взяли звідти золото, і принесли його цареві Соломонові». Африканські слова Sabi та Aufur можуть означати стародавні Sheba та Ophir. Ми залишимо це археологам. Ми знаємо, що недавно золото з'явилося з цього регіону, і раптово ми чуємо, що його набагато більше. що це означає у нинішній світовій ситуації. Особливо якщо великий Китай зможе накопичити пристойну купу».

Нік спохмурнів. «Але – вільний світ купить його так само швидко, як його здобудуть. Ми маємо біржу. У виробничої економіки є важелі впливу».

"Зазвичай так". - Хоук простяг Ніку пухку пилку і зрозумів, що його зачепило. «Але ми не повинні насамперед скидати з рахунків виробниче багатство восьмисот мільйонів китайців. Або ймовірність того, що після накопичення запасів ціна зросте з 35 доларів за унцію. Або те, як китайський вплив оточує Родезію, як, наприклад, вусики гігантського баньянового дерева. Або – Юда».

"Юдо! - Він там?"

"Можливо. Подейкували про дивну організацію вбивць, яку очолює людина з пазурами замість рук. Прочитайте це, коли у вас буде час, Ніколас. І у вас не буде багато. Як я вже казав, родезійці проникливі. Вони вигнали більшість британських агентів. Вони читали Джеймса Бонда і таке інше. Четверо наших були вигнані без зайвих слів, а двоє – ні.


За нашою великою фірмою там очевидно спостерігають. Отже, якщо за проблемою стоїть Юда, ми маємо проблеми. Тим паче, що його соратником, схоже, є Сі Цзян Калган».

"Сі Калган!" - Вигукнув Нік. «Я був упевнений, що він мертвий, коли брав участь у тих індонезійських викраденнях»1.

«Ми думаємо, що Сі з Юдою, і, мабуть, Генріх Мюллер теж, якщо він живий після тієї стрілянини в Яванському морі. Китай нібито знову підтримав Юду, і він плете своє павутиння у Родезії. Його кавер-компанії та підставні особи, як завжди, чудово організовані. . Він, мабуть, забезпечує "Одесу" фінансами. Хтось - багато старих нацистів, за якими ми спостерігаємо, знову піднялися у фінансовому відношенні. Між іншим, кілька добрих мідників із їхнього клубу випали з поля зору Чилі. Вони, можливо, приєдналися до Юди. . Їхні історії та фотографії знаходяться у справі, але їхній пошук не входить у ваше завдання. Просто подивіться та послухайте. Отримайте докази, якщо ви зможете, що Юда посилює контроль над експортним потоком Родезії, але якщо ви не можете отримати докази, то вашого слова достатньо. Звичайно, Нік, якщо у вас є шанс - порядок щодо Юди все той же. Використовуйте свою власну думку ..."


Голос Хоука завмер. Нік знав, що він думав про покритий шрамами і побитого Юду, який прожив десять життів за одне і уникнув смерті. Подейкували, що колись його звали Мартін Борман і це було можливо. Якщо так, то Голокост, у якому він брав участь у 1944–1945 роках, перетворив його тверде залізо на сталь, відточив його хитрість і змусив забути про біль і смерть у величезних кількостях. Нік не відмовив би йому сміливо. Досвід навчив його, що найхоробріші зазвичай найдобріші. Жорстокі та безжальні – це підонки. Геніальна полководницька майстерність Юди, блискавична тактична кмітливість та швидка бойова майстерність не викликали сумнівів.

Нік сказав: «Я прочитаю справу. Яке у мене прикриття?

Твердий тонкий рот Хоука на мить пом'якшав. Зморшки в куточках його гострих очей розслабилися і стали менше схожими на глибокі щілини. «Дякую, Ніколас. Я цього не забуду. Ми організуємо вам відпустку, коли ви повернетеся. Ви подорожуватимете як Ендрю Грант, помічник супроводу туру з Освітнім туром Едмана. Ви допомагатимете проводжати дванадцять молодих жінок по всій країні. Хіба це не найцікавіше прикриття, яке ви коли-небудь бачили? Старший ескорту – досвідчена людина на ім'я Гас Бойд. Він і дівчата думають, що ви – чиновник Едмана, який перевіряє новий тур. Меннінг Едман сказав їм про тебе”.

"Що він знає?"

«Він думає, що ви із ЦРУ, але насправді йому нічого не сказали. Він їм вже допомагав».

"Бойд може завоювати популярність?".

«Це не матиме великого значення. Дивні люди часто подорожують як ескорт. Організовані тури – це частина туристичного бізнесу. Безкоштовні подорожі з низькою оплатою».

"Я повинен знати про країну..."

«Уітні чекатиме вас в American Express сьогодні о сьомій вечора. Він покаже вам пару годинників кольорової плівки і проінформує вас».

Фільми про Родезію були вражаючими. Так гарно, що Нік не став їх ставити. Жодна країна не могла бути поєднана з найяскравішою рослинністю Флориди та особливостями Каліфорнії та Гранд-Каньйону Колорадо, розкиданими ландшафтом Намальованої пустелі. і все відретушовано. Вітні дав йому пачку кольорових фотографій та докладні словесні поради.

Тепер, знітившись і опустивши очі нижче рівня огорожі, він вивчав білявку в жовтому костюмі. Може, все вийде. Вона була насторожі, вона була найкрасивішою дівчиною в залі. Бойд намагався звернути на них усіх увагу. Про що, чорт забирай, вони могли в цьому місці говорити? Це було менш цікаво, ніж на вокзалі. Вразила брюнетка у матроському береті. Це буде Тедді Нортвей із Філадельфії. Іншою чорнявою дівчиною буде Рут Кроссман, дуже симпатична у своєму роді; але, можливо, справа в окулярах у чорній оправі. Друга блондинка була чимось особливим: висока, з довгим волоссям, не така приваблива, як Буті, та все ж... Вона буде Джанет Олсон.

Рука Хоука легенько впала йому на плече і зупинила його приємну оцінку. Там. Входить із далеких воріт, середнього зросту, акуратно одягнений негр».

"Я бачу його."

«Це Джон Дж. Джонсон. Він може зіграти фольк-блюз із ріжка настільки м'яким, що змусить вас плакати. Він артист із таким самим талантом, як і Армстронг. Але його більше цікавить політика. Він не Брат Ікс, скоріше неприєднався шанувальник Малкольма Ікс і соціаліст. Чи не прихильник Сили чорних. Він товаришує з усіма ними, що може зробити його більш небезпечним, ніж ті, що сваряться між собою».

"Як це небезпечно?" - спитав Нік, спостерігаючи, як худорлявий негр пробирається крізь натовп.

"Він розумний", - без емоцій пробурмотів Хоук. «Наше суспільство згори до низу боїться таких найбільше. Людина з мізками, яка бачить все наскрізь».


Нік безпристрасно кивнув.


Це була типова заява Хоука. Ви задавалися питанням про людину та філософію, яка стоїть за цим, і потім зрозуміли, що вона насправді нічого не розкрила. Це був його спосіб намалювати точну картину людини в порівнянні зі світом у цей момент. Він спостерігав, як Джонсон зупинився, коли побачив Бойда та чотирьох дівчаток. Він достеменно знав, де їх знайти. Він використовував стовп як бар'єр між собою та Бойдом.

Буті ДеЛонг побачила його, відійшла від групи, вдаючи, що читає панель прибуття-відбуття. Вона пройшла повз Джонсона, повернулася. На мить біла та чорна шкіра контрастували, як центральна точка на картині Брейгеля. Джонсон дав їй щось і одразу ж відвернувся, прямуючи до входу з 38 вулиці. Буті засунула щось у велику шкіряну сумку, що звисала з її плеча, і повернулася до невеликої групи.

"Що це було?" - Запитав Нік.

"Я не знаю", - відповів Хоук. «У нас є своя людина в групі цивільних прав, до якої вони належать. Справа у коледжі. Ви бачили його ім'я у досьє. Вона знала, що Джонсон приїде сюди, але не знала, навіщо. Він зробив паузу, а потім додав іронічно: «Джонсон справді розумний. Він не довіряє нашій людині».

"Пропаганда для братів та сестер у Родезії?"

"Можливо. Я думаю, Ніколас, тобі слід спробувати це з'ясувати».

Нік глянув на годинник. Це було за дві хвилини до того, як він мав приєднатися до групи. "Щось ще станеться?"

«Ось і все, Нік. Вибач, більше нічого. Якщо ми отримаємо щось життєво важливе, про що ти маєш знати, я надішлю кур'єра. Кодове слово "білтонг" повторюється тричі".

Вони встали, одразу повернувшись спиною до зали. Рука Хоука схопила Ніка, стиснула його тверду руку нижче за біцепс. Потім літній чоловік зник за рогом у коридорі офісів. Нік спустився ескалатором.

Нік представився Бойді, представився дівчатам. Він використовував легкий потиск рук і сором'язливу посмішку. Поблизу Гас Бойд виглядав дуже підтягнутим. Його засмага була не така глибока, як у Ніка, але на ній не було ні грама жиру, і він був ефектний. "Ласкаво просимо на борт", - сказав він, коли Нік відпустив струнку Джанет Олсон, з крутих рук. "Багаж?"

"Перевірено в Кеннеді".

"Добре. Дівчатка, прошу вибачити нас за друге коло, просто двічі пройдіть через стійку Lufthansa. Лімузини чекають зовні».

Коли клерк перебирав їхні квитки, Бойд сказав: Ви раніше працювали з турами?

«З American Express. Якось. Багато років назад".

"Нічого не змінилось. З цими ляльками не повинно бути проблем. Ми маємо ще вісім у Франкфурті. Вони займалися і Європою. Вони розповідають вам про них?

"Так."

"Ви давно знаєте Менні?"

"Ні. Просто приєднався до команди".

«Добре, просто дотримуйся моїх вказівок».

Касирка повернула пачку квитків. "Все в порядку. Тобі не треба було тут реєструватися...»

«Я знаю, – сказав Бойд. "Просто будьте обережні".

Буті Делонг і Тедді Нортвей відійшли на кілька кроків від двох інших дівчаток, чекаючи на них. Тедді пробурмотіла: Ого. Якого біса, Грант! Ти бачив ці плечі? Де вони викопали цього гарного свінгера?

Буті дивився, як широкі спини «Ендрю Гранта» та Бойда прямують до стійки. "Може, вони глибоко копали". Її зелені очі були трохи прикриті, задумливі та задумливі. М'який вигин її червоних губ на мить став дуже твердим, майже твердим. «Ці двоє здаються мені хлопцями, що стоять. Сподіваюсь, що ні. Цей Енді Грант дуже гарний, щоб бути простим службовцем. Бойд більше нагадує агента ЦРУ. Легковаговик, який любить легке життя. Але Грант - урядовий агент, якщо я в чомусь знаюся. . "

Тедді хихикнула. «Вони всі схожі, чи не так? Як люди ФБР, що вишикувалися в чергу на параді світу – пам'ятаєш? Але – я не знаю, Буті. Грант виглядає якось інакше»

"Добре, дізнаємося", - пообіцяла Буті.

* * *

Перший клас Lufthansa 707 був заповнений лише наполовину. Великий сезон закінчився. Нік нагадав собі, що хоча у Сполучених Штатах та Європі наближається зима, у Родезії вона закінчується. Він говорив з Буті, коли група розійшлася, і було природно піти за нею і зайняти місце біля проходу поряд з нею. Здавалося, вона вітала його компанію. Бойд люб'язно перевіряв, чи всім комфортно, як стюардеса, а потім приєднався до Джанет Олсон. Тедді Нортвей і Рут Кроссман сіли разом.

Перший клас. Чотириста сімдесят вісім доларів лише за цей етап подорожі. Їхні батьки мають бути багатіями. Краєм ока він милувався округлим вигином щік Буті та зухвалим прямим носом. На її щелепі не було дитячого жиру. Було дуже класно бути такою гарною.

За пивом вона запитала: «Енді, ти бував у Родезії раніше?»

«Ні, Гас – експерт». «Якась дивна дівчина, – подумав він. Вона вказала прямо на запитання про прийом. Навіщо посилати помічника, котрий не знає країну? Він продовжив: «Я маю носити сумки і підтримувати Гаса. І вчитись. Ми плануємо більше екскурсій у цей район, і я, мабуть, проведу деякі з них. У певному сенсі, це бонус для вашої групи. Якщо ви пам'ятаєте – тур вимагав лише одного супроводжуючого».

Рука Буті, тримаючи склянку, зупинилася на його нозі, коли вона нахилилася до нього. "Немає проблем, двоє красивих чоловіків краще, ніж один.


Ви давно з Едманом? "

До біса цю дівчину! Ні. Я приїхав із American Express». Треба дотримуватись правди. Він запитував, чи качає Джанет Бойда, щоб дівчатка могли потім звірити записи.

"Я люблю подорожувати. Хоча у мене виникає кумедне почуття провини...»

"Чому?"

«Подивися на нас. Тут ви на лоні розкоші. Напевно, п'ятдесят людей зараз стежать за нашим комфортом та безпекою. Вона зітхнула, випила, рука знову лягла на його ногу. «Ви знаєте – бомби, вбивства, голод, бідність. Хіба у вас ніколи не було такого відчуття? Ви, що супроводжуєте, живете гарним життям. Прекрасна їжа. Гарні жінки.

Він посміхнувся у зелені очі. Вона добре пахла, добре виглядала, добре почувалася. Ви могли б далеко збитися з шляху з такою милою цукеркою і насолоджуватися поїздкою, поки одного разу не прийдуть рахунки - "Гойдалки зараз" - "Плати пізніше" - "Плач на дозвіллі". Вона була наївна, як окружний прокурор Чикаго на звичайних вечірках із братом-олдерменом.

"Це складна робота", - чемно сказав він. Було б смішно вийняти голку з її милої руки і встромити її в її чарівну попку.

«Для складних чоловіків? Б'юся об заклад, що ви з Бойдом розбиваєте серця місяць за місяцем, я бачу вас у місячному світлі на Рів'єрі з літніми, самотніми дамами. Вдови з Лос-Анджелеса з мільйоном блакитних фішок наклали на себе руки, щоб вас отримати. Ті, хто у першому ряду на зборах Берч, махають брошурами”.

"Вони всі були захоплені ігровими столами".

«Не з тобою та Гасом. Я жінка. Я знаю.

"Я не впевнений, що ти нагадуєш мені чи собі, Буті. Але є кілька речей, які ти не знаєш про ескорт. Він низькооплачуваний, перевантажений роботою, гарячковий бродяга. Він схильний до частої дизентерії від дивної їжі. Тому що ви не можете уникнути всіх інфекцій, він боїться пити воду, їсти свіжі овочі або морозиво навіть у США, уникати їх стало умовним рефлексом, його багаж зазвичай заповнений брудними сорочками і вражаючими костюмами. у кравця з Гонконгу, і він намагається існувати на двох парах взуття з дірками в підошві, поки не дістанеться Риму, де у нього є дві нові пари, які були виготовлені півроку тому».

Деякий час вони мовчали. Тоді Буті з сумнівом сказав: Ти мене обманюєш.

"Послухайте: його шкіра свербить з того часу, як він виявив щось загадкове в Калькутті. Лікарі дали йому сім варіантів антигістамінних препаратів і рекомендували пройти річний сеанс алергологічних тестів, тобто вони спантеличені. Він купує трохи акцій. живучи як жебрак, коли він у Штатах, тому що він не може встояти перед вірними порадами, які дають йому багаті мандрівники, але він так часто виїжджає з країни, що не може спостерігати за ринком і всіма своїми покупками. хотів би завести собаку, але ви бачите, наскільки це неможливо.Що стосується хобі та інтересів, він може забути про них, якщо не збирає сірникові коробки з готелів, які він сподівається, чорт забирай ніколи більше не бачити або ресторанів, в яких йому стало погано”.

"Уррф". Буті загарчала, і Нік зупинився. «Я знаю, що ти мене дражниш, але багато з цього звучить так, ніби це може бути правдою. Якщо ви і Гас покажете ознаки такого життя протягом місяця поїздки, я засновую суспільство щодо запобігання цій жорстокості».

"Просто подивися..."

Люфтганза подала звичайну чудову вечерю. За бренді та кави зелені очі знову зупинилися на Ніку. Він відчув, як волосся на його шиї приємно пахне. "Це духи, - сказав він собі, - але він завжди був сприйнятливий до насторожених блондинок". Вона сказала: "Ви зробили помилку" *.

"Як?"

«Ви розповіли мені все про життя ескорту від третьої особи. Ви ніколи не говорили «я» чи «ми». Ви багато про що здогадувалися і деяке вигадали».

Нік зітхнув, зберігаючи невиразне вираз обличчя, як чиказький окружний прокурор. - "Ви побачите самі".

Стюардеса прибрала чашки, і завитки золотого волосся лоскотали його щоку. Буті сказала: «Якщо це правда, бідолаха, мені буде так шкода тебе, мені просто потрібно підбадьорити тебе і постаратися зробити тебе щасливим. Я маю на увазі, ти можеш попросити мене про все. Я думаю, це жахливо в наші дні, що такі прекрасні молоді люди, як ви та Гас, змушені жити, як раби на галерах”.

Він побачив мерехтіння смарагдових сфер, відчув руку – тепер у ній уже не було скла – на своїй нозі. Деякі вогні в каюті були вимкнені, і прохід був на мить порожній… Він повернув голову і притулився губами до м'яких червоних губ. Він був упевнений, що вона готувалася до цього, наполовину насміхаючись, наполовину формуючи жіночу зброю, але її голова трохи смикнулася, коли їхні губи зустрілися - але не відступила. Це було красиве, добре підігнане, ароматне, та податливе формування плоті. Він мав на увазі, що це буде п'ятисекундна річ. Це було все одно, що ступити на солодкі м'які хиткі піски з прихованою загрозою - або з'їсти арахіс. Перший хід був пасткою. Він заплющив очі на мить, щоб насолодитися м'якими, поколюючими відчуттями, які промайнули його губами, зубами і язиком.


Він розплющив одне око, побачив, що її повіки опущені, і знову закрив світ всього на кілька секунд.

Чия рука поплескала його по плечу, він насторожився і відсторонився. «Джанет погано почувається», - м'яко сказав Гас Бойд. "Несерйозно. Просто легка повітряна хвороба. Вона каже, що схильна до цього. Я дав їй кілька пігулок. Але вона хотіла б побачити тебе на хвилинку, будь ласка».

Буті вилізла з сидіння, і Гас приєднався до Ніка. Молодий чоловік виглядав більш розслабленим, його ставлення було більш доброзичливим, начебто те, що він щойно побачив, гарантувало Ніку професійний статус. "Це кюрі", - сказав він. «Джанет – лялька, але я не можу відвести очей від Тедді. Має грайливий вигляд. Радий бачити, що ти знайомишся. Цей Видобуток виглядає як дівчина з класом».

«Плюс мозок. Вона почала третій ступінь. Я розповів їй сумну історію про важке життя ескорту та потребу в доброті».

Гас засміявся. - Це новий підхід. І він може спрацювати. Більшість хлопців надривають себе, і, чорт забирай, будь-хто, хто має хоч краплю здорового глузду, знає, що вони просто провідники Сірої Лінії без мегафонів. Джанет мене теж непогано накачала. про чудеса, які можна побачити у Родезії».

Це не дешевий тур. Всі їхні сім'ї забезпечені?

«Я думаю, окрім Рут. У неї щось на кшталт стипендії чи подарунка, який фінансує її коледж. Уошберн з бухгалтерії тримає мене в курсі, тож маю ідею, з ким працювати за чайові. Це не має великого значення для цієї групи. Молоді розпусні дівчата. Егоїстичні суки. "

Брови Ніка піднялися в сутінках. «Раніше я віддавав перевагу старшим дівчатам, - відповів він. – Деякі з них були дуже вдячні».

"Звісно. Чак Афорціо минулого року зробив відмінний результат. Одружився з цією старою дівчиною з Арізони. Він має будинки в п'яти чи шести інших місцях. Передбачається, що його статки становить сорок або п'ятдесят мільйонів. Він класний кіт. Ви його знали?

"Ні."

"Як довго ти був у American Express, Енді?"

«Іноді протягом чотирьох, п'яти років. Я провів багато спеціальних турів FIT. Але мені ніколи не довелося торкнутися Родезії, хоча я бував здебільшого рештою Африки. Так що не забувайте, що ви старший ескорт, Гасе, і я не заважатиму вам. Ви можете наказати мені, де б вам не знадобилося заткнути дірку в лінії. Я знаю, що Меннінг, ймовірно, сказав вам, що я маю свободу дії, і я готовий до поїздки і можу залишити вас на кілька днів. Але якщо я це зроблю, я намагатимусь сказати вам заздалегідь. Тим часом – ви бос».

Бойд кивнув головою. - "Дякую. Я знав, що в ту хвилину, коли побачив тебе, ти звичайний. Якщо ти схопиш Едмана, я думаю, ти станеш гарним хлопцем, на якого можна попрацювати. Я боявся, що отримаю ще одного гея. Я не проти коханих , Але вони можуть бути страшенно неприємними, коли потрібно робити справжню роботу або ящик стає тісним.. Ви знаєте про проблеми в Родезії? методичні і жорсткі. Швидше за все, ми отримаємо до нас поліцейського. У будь-якому випадку, я знаю підрядника. Він дасть нам одного або двох охоронців разом із машинами, якщо це схоже, ну що це потрібно."

Нік подякував Бойду за брифінг і потім недбало запитав: «Як щодо додаткових грошей? З усіма санкціями і тому подібним є якісь справді добрі кути? Вони видобувають багато золота.

Хоча ніхто не був досить близько, щоб їх почути, і вони говорили дуже тихим голосом, Гас понизив голос до ще тихішого рівня. "Ти колись мав справу з цим, Енді?"

«Так. Певною мірою. Все, що я просив би від життя, - це шанс купити за ціною у США чи Європі та мати надійний трубопровід до Індії. Я чув, що є хороші канали з Родезії до Індії, тож мені було цікаво..."

«У мене є думка. Мені потрібно впізнати тебе краще».

«Ти щойно сказав, що знав, щойно побачив мене, що я постійний клієнт. Що тепер не так?

Гас нетерпляче пирхнув. «Якщо ви регулярно, то розумієте, про що я. Мені начхати на цю роботу з Едманом. Але золота операція – це зовсім інша історія. Багато хлопчиків розбагатіли. Я маю на увазі ескорт, пілотів, стюардів. , представники авіаліній. Але багато хто з них опинився в кімнатах, обставлених ґратами. А в деяких країнах, в яких вони були заарештовані, обслуговування, в якому вони зупинилися, дійсно жахливе”. Гас зробив паузу і злегка здригнувся. «Це погано – п'ять років з вошами. що я маю на увазі.Якщо у вас є людина, яка працює з вами, скажіть, митник хоче шматок, ви повернетеся додому, якщо він гарячий оператор.Але якщо ви поспішайте, ви ризикуєте багатьом.Ви можете купити більшість цих азіатських хлопчиків за шматок пирога , але їм постійно потрібні жертви, щоб показати вони роблять свою роботу і прикривають угоди, до яких їх залучають, тож якщо вони змусять вас, ви можете сильно впасти».

"У мене є друг у Калькутті", - сказав Нік. «У нього достатньо ваги, щоб допомогти нам, але обід потрібно налаштовувати заздалегідь».

"Можливо, у нас буде шанс", - відповів Гас. "Залишайтеся з ним на зв'язку, якщо можете. Це азартна гра, якщо у вас немає гальм. Хлопчики, які перевозять речі

автоматично розраховує десять відсотків втрат, щоб дозволити урядовим хлопцям виглядати так, начебто вони роблять свою роботу, і ще десять відсотків для мастила. Це недоречно. Іноді заходиш, особливо зі значком «Амекс», «Едман Турс» або щось таке, і проходиш мимо. Вони навіть не заглянути під твої запасні сорочки. В інших випадках ви отримуєте повну перевірку, і це раптова смерть.

«Якось я грав із чвертьбарами. Нам дуже пощастило».

Гас був зацікавлений. «Без поту, га? Скільки ти заробив на барі?

Нік коротко посміхнувся. Його новий партнер використав визнання, щоб перевірити свої знання і, отже, його правдивість. «Уявіть самі. Ми мали п'ять злитків. По 100 унцій кожен. Прибуток тридцять один долар за унцію та витрати на змащення п'ятнадцять відсотків. Нас було двоє. Ми розділили близько 11000 доларів на три дні роботи та дві години занепокоєння».

"Макао?"

«Тепер, Гасе, я вже згадував про Калькутту, а ти мені мало що сказав. Як ти кажеш, давай познайомимося і подивимося, що ми думаємо одне про одного. Я сказав би, що основна думка така. Якщо ти можеш допомогти створити джерело у Родезії, я маю ворота до Індії. Один або ми обидва можемо проїхати маршрутом у уявному турі або дорогою, щоб приєднатися до вечірки в Делі або щось ще. Наші милі значки та мій зв'язок допоможуть нам у цьому."

"Давайте гарненько подумаємо".

Нік сказав йому, що думатиме. Він думатиме кожну секунду, бо трубопровід, що веде до незаконного золота з родезійських копалень, повинен десь на своїх стиках і з'єднаннях вести у світ Юди та Сі Калгана.

Буті повернувся на місце поряд з ним, і Гас приєднався до Джанет. Стюардеса дала їм подушки та ковдри, поки вони нахилили свої сидіння до майже горизонтального рівня. Нік взяв одну ковдру і вимкнув лампу для читання.

Вони ввійшли в дивну тишу сухої капсули. Монотонний рев тіла, що вміщав їх, їх власна легка залізна легеня. Буті не протестувала, коли взяв лише одну ковдру, тож влаштувала невелику церемонію, заправляючи її поверх обох. Якби ви могли ігнорувати проекції, ви могли б уявити себе у затишному двоспальному ліжку.

Нік глянув у стелю і згадав Тріксі Скідмор, стюардесу Pan Am, з якою він одного разу провів кілька культурних днів у Лондоні. Тріксі сказала: «Я виросла в Окалі, штат Флорида, і часто ходила туди і сюди до Джакса на хорт і, повірте, мені здавалося, що я бачила все у світі сексу, зроблене на цих задніх сидіннях. Ви знаєте довгі. які йдуть прямо автобусом. Ну, любий, у мене просто ніколи не було жодної освіти, поки я не потрапила у повітря. Я бачила блуд, ручні роботи, мінети, бічні перемотування, виточення ложок, вниз Y і хлисті. "

Нік від душі засміявся. "Що ви робите, коли ловите їх?"

«Я бажаю їм удачі, люба. Якщо їм знадобиться ще одна ковдра або подушка, або якщо ви оберете ще один або два світильники, я допоможу». Він згадав, як Тріксі притулилася пухкими повними губами до його оголених грудей і пробурмотіла: «Я люблю коханців, любий, тому що я люблю кохання, і мені потрібно її багато».

Він відчув м'яке дихання Буті на своїй щелепі. "Енді, ти дуже сонний?"

Ні, не особливо. Просто сонний, Буті. Ситий – і сьогодні був напружений день. Я задоволений".

"Задоволений? Як?"

«Зустрічаюся з вами. Я знаю, що ви складете хорошу компанію. Ви навіть не уявляєте, наскільки небезпечною може бути поїздка з тими, хто не цікавий та пізнається. Ти розумна дівчина. У тебе є ідеї та думки, які ти приховуєш”.

Нік був радий, що вона не могла бачити його вираз обличчя в напівтемряві. Він мав на увазі те, що сказав, але він багато пропустив. У неї були ідеї та думки, які вона приховувала, і вони могли бути цікавими та цінними – чи спотвореними та смертельно небезпечними. Він хотів би точно знати, який у неї зв'язок із Джоном Дж. Джонсоном і що їй дав негр.

Ти дивна людина, Енді. Ви коли-небудь займалися іншим бізнесом, крім подорожей? Я можу уявити вас якимсь керівником. Не страхування чи фінанси, а якийсь бізнес, у якому є дія».

«Я зробив дещо в інших напрямках. Як і всі інші. Але мені подобається туристичний бізнес. Ми з партнером можемо купити частину роботи Едмана». Він не міг сказати, чи накачує вона його, чи просто цікавилася його минулим. "Які ваші сподівання, тепер, коли коледж закінчився?"

«Працювати над чимось. Творити. Жити». Вона зітхнула, потягнулася, звивалася і притиснулася, перебудовуючи свої м'які вигини, які розподілялися його тілом, стикаючись у багатьох точках. Вона поцілувала його підборіддя.

Він провів рукою між її рукою та тілом. Опір не було; коли він піднімав її вгору і назад, він відчував, як м'які груди штовхають його. Він ніжно погладив її, повільно читаючи шрифт Брайля по гладкій шкірі. Коли його тактильні кінчики пальців помітили, що соски стали жорсткими, він сконцентрувався, читаючи хвилюючу фразу знову і знову. Вона видала тихе муркотіння, і він відчув легкість, тонкі пальці досліджують його затискач для краватки, розстібають гудзики сорочки, підтягують майку.


Він подумав, що подушечки її руки можуть бути прохолодними, але вони були подібні теплим пір'ям над його пупком. Він натягнув жовтий светр, і її шкіра була схожа на теплий шовк.

Вона притулилася губами до його губ, і це було краще, ніж раніше, їхнє тіло злилося, як пластична масляниста іриска, в одну солодку масу. Він вирішив коротку загадку її бюстгальтера, і шрифт Брайля став живим і реальним, його почуття раділи стародавньому контакту, підсвідомим спогадам про благополуччя та харчування, збудженим теплим поштовхом її твердих грудей.

Її маніпуляції змусили спогади та очікування пробігли його хребтом. Вона була вправною, креативною, терплячою. Як тільки він знайшов блискавку збоку на її спідниці, вона прошепотіла: "Скажи мені, що це..."

Це найкраще, що відбувалося зі мною за довгий час, - м'яко відповів він.

"Це добре. Але я маю на увазі інше».

Її рука була магнітом, вібратором без дротів, настирливим переконанням доярки, лагідністю ніжного велетня, що вміщає все його тіло, хваткою метелика на пульсуючому листі. Що вона хотіла, щоб він сказав? Вона знала, що робила. "Це смачно", - сказав він. «Купування у цукровій ваті. Можливість літати у променях місяця. Катання на американських гірках у гарному сні. Як би ви описали це, коли...»

"Я маю на увазі те, що в тебе під лівою рукою", - виразно пробурмотіла вона. «Ти приховував це від мене з того часу, як ми сіли. Чому ти носиш пістолет?


Розділ другий.


Його зірвало з приємної рожевої хмари. О, Вільгельміна, чому ти маєш бути такою товстою і важкою, щоб бути такою точною та надійною? Стюарт, головний збройовий інженер AX, модифікував «Люгери» з укороченими стовбурами та тонкими пластиковими рукоятками, але вони, як і раніше, залишалися великою зброєю, яку можна було заховати навіть у ідеально підігнаних кобурах під пахвами. Ідучи і сидячи, вони були сховані акуратно, без жодної опуклості, але коли ви боролися з таким кошеням, як Буті, рано чи пізно вона натикалася на метал.

«Ми їдемо в Африку, - нагадав їй Нік, - де наші клієнти наражаються на безліч небезпек. До того ж, я ваш охоронець. У нас там ніколи не було жодних проблем, це місце справді цивілізоване. , Але ..."

«І ти захистиш нас від левів, тигрів та аборигенів із списами?»

"Це груба думка". Він почував себе безглуздо. Буті мав найдратівливіший спосіб рятувати звичайні речі, які з тебе сміялися. Чудові пальці зробили останній удар, який змусив його мимоволі здригнутися, і відійшли. Він почував себе одночасно розчарованим та дурним.

«Я думаю, ти несеш нісенітницю», - прошепотіла Буті. "Ти з ФБР?"

"Звичайно, ні."

«Якби ви були їхнім агентом, я вважаю, ви б збрехали».

"Я ненавиджу брехню." То була правда. Він сподівався, що вона не повернеться до своєї посади окружного прокурора і не допитає його про інші урядові установи. Більшість людей не знали про AX, але Буті була більшістю людей.

Ви приватний детектив? Хтось із наших батьків найняв вас доглядати одного з нас чи всіх? Якщо він це зробив, я...»

"У вас велика уява для такої молодої дівчини". Це зупинило її. «Ви прожили у своєму комфортабельному, захищеному світі таку більшу частину свого життя, що думаєте, що це все. Ви колись бували в мексиканських халупах бідняків? Ви бачили нетрі Ель-Пасо? Згадайте індіанські халупи на путівцях в Країна навахо? "

"Так", - нерішуче відповіла вона.

Голос його залишався низьким, але твердим та твердим. Це може спрацювати – коли сумніваєтеся та натискаєте, атакуйте. «Куди б ми не пішли, цих людей можна було б кваліфікувати як мешканців передмість із високим доходом. У самій Родезії білих менше двадцяти одного. Вони тримають напружену верхню губу і посміхаються, бо якщо вони цього не зроблять, їх зуби стукатимуть. Вважайте революціонерів, дивлячись через кордони, і в деяких місцях шанси сімдесят п'ять до одного. Коли опозиція отримає зброю – а вони її отримають – це буде гірше, ніж Ізраїль проти арабських легіонів».

"Але туристів зазвичай не турбує – так?"

"Було багато інцидентів, як їх називають. Може бути небезпека, і моя робота - усунути її. Якщо ви збираєтеся подразнити мене, я поміняю своє місце, і ми зробимо все інше. поїздка як бізнес-друзі. Вам сподобається. Я буду просто. працювати”.

«Не гнівайся, Енді. Що ти думаєш про ситуацію в Африці, куди ми прямуємо? Я маю на увазі - європейці відібрали найкращі частини країни подалі від тубільців, чи не так? І сировина..."

«Політика мене не цікавить, - збрехав Нік. «Я вважаю, тубільці отримують деякі пільги. Ви знаєте дівчат, які приєднуються до нас у Франкфурті?

Вона не відповіла. Вона заснула, притулившись до нього.

Вісім доданих до групи привертали увагу кожна по-своєму. Нік подумав, чи допомагає багатство гарної зовнішності чи це гарна їжа, додаткові вітаміни, освітні засоби та дорогий одяг. Вони змінили авіакомпанію в Йоганнесбурзі, вперше побачили африканські гори, джунглі та безкраї рівнини бунду, вельдів чи чагарників.

Солсбері нагадав Ніку Тусон, штат Арізона, з додаванням Атланти, Джорджії, передмість та рослинності. Їм було проведено ознайомлювальну екскурсію містом у контракті з блискучою Остінс Тора.


Нік зазначив, що торгова фірма підрядника для місцевих постачальників автомобілів, гідів та туристичних послуг привела із собою чотирьох здоровенних людей на додачу до семи водіїв з машинами. Безпека?

Вони побачили сучасне місто з широкими вулицями, обрамленими різнокольоровими квітучими деревами, з численними парками та сучасною британською архітектурою. Нік їхав з Єном Мастерсом, підрядником, з Буті та Рут Кроссман в одній машині, і Мастерс вказав місця, які вони хотіли б відвідати на дозвіллі. Мастерс був могутнім чоловіком із гучним голосом, який підходив до його вигнутих чорних уланських вусів. Усі очікували, що він будь-якої миті закричить: «Трооо-о-п. Кантер. Атака!»

"Добре, організуйте спеціальні візити для людей", - сказав він. «Я роздам контрольні списки на вечері сьогодні ввечері. Ви не повинні пропустити музей та Національну галерею Родезії. Галереї Національного архіву дуже корисні, а національний парк Роберта Маклвейна з його заповідником - це вас підштовхне для Ванки. Ви захочете побачити алое та саговники у парку Еванрігг, Мазоу та Балансуючі скелі».

Буті та Рут ставили йому запитання. Нік вирішив, що вони попросили інших послухати його баритон і подивитися, як вуса гойдаються вгору й униз.

Вечеря в приватній їдальні в їхньому готелі - Meikles - мала великий успіх. Мастерс привів із собою трьох великих молодих людей, чудових і в смокінгах, і розповіді, випивка та танці тривали до півночі. Гас Бойд правильно розподілив увагу між дівчатами, але найчастіше танцював із Джанет Олсон. Нік грав роль правильного ескорту, розмовляв здебільшого з вісьмома дівчатами, які приєдналися до них у Німеччині, і відчував незвичайне обурення з приводу того, як Мастерс і Буті ладнали. Він танцював з Рут Кроссман, коли вони побажали добраніч і пішли.

Він не міг не поставити запитання - у всіх дівчаток були окремі кімнати. Він похмуро сидів з Рут на дивані, запиваючи нічними ковпаками віскі з содовою. Тільки брюнетка Тедді Нортвей усе ще був із ними, затишно танцюючи з одним із чоловіків Мастерса на ім'я Брюс Тодд, засмаглим юнаком, зіркою місцевого футболу.

«Вона подбає про себе. Ти їй подобаєшся".

Нік моргнув, і глянув на Рут. Темноволоса дівчина говорила так рідко, що ви забуваєте, що вона з вами. Він глянув на неї. Без окулярів у темній оправі її очі мали туманну, несфокусовану ніжність короткозорих - і навіть риси її обличчя робилися дуже гарними. Ви думали про неї як про тиху милу - ніколи не турбує?

"Що?" - Запитав Нік.

«Видобуток, звичайно. Не прикидайся. Вона в тебе на думці».

"Я думаю про дівчину".

"Добре, Енді".

Він провів її до її кімнати в східному крилі і зупинився в дверях. «Сподіваюся, ти добре провела вечір, Рут. Ти дуже добре танцюєш».

"Увійдіть і закрийте двері".

Він знову моргнув і корився. Вона вимкнула одну з двох ламп, які залишила покоївка, розсунула штори, що відкривали їм вид на вогні міста, налила два «Катті Сарки» і додала содовою, не спитавши його, чи хоче він випити. Він стояв, милуючись двома двоспальними ліжками, на одному з яких було акуратно відкинуто ковдру.

Вона простягла йому склянку. «Сядь, Енді. Знімай куртку, якщо тобі тепло».

Він повільно зняв свій перловий сірий смокінг, вона недбало повісила його в шафі і пішла назад, щоб стати перед ним. "Ти збираєшся просто стояти там усю ніч?"

Він повільно обійняв її, дивлячись у туманні карі очі. "Думаю, я повинен був сказати тобі раніше, - сказав він, - ти прекрасна, коли широко розплющуєш очі".

"Дякую. Багато людей забувають на це дивитись».

Він поцілував її і виявив, що її тверді на вигляд губи були напрочуд м'якими і податливими, а її мова сміливою і шокуючою на тлі легких поривів жіночого та алкогольного дихання. Вона притулилася до нього своїм струнким тілом, і за мить одна стегнова кістка і коліно з м'якою підкладкою підійшли до нього, як фрагмент головоломки, вставлений у правильний проріз.

Пізніше, знімаючи з неї бюстгальтер і захоплюючись чудовим тілом, що розкинулося на гладкому білому простирадлі, він сказав: «Я чортів дурень, Рут. І, будь ласка, пробач мені».

Вона цілувала його у вухо зсередини і зробила невеликий ковток, перш ніж хрипко запитати: "А що, хіба не повинен був?"

"Не забути подивитися".

Вона тихенько пирхнула, як хихикнула. "Я прощаю тебе." Вона провела кінчиком язика по лінії його підборіддя, навколо верхньої частини його вуха, полоскотала його щоку, і він знову відчув теплий, вологий, тремтячий зонд. Він зовсім забув про Буті.

* * *

Коли наступного ранку Нік вийшов з ліфта в просторий вестибюль, на нього чекав Гас Бойд. Старший супроводжуючий сказав: «Енді, доброго ранку. Стривай секунду, перш ніж ми підемо на сніданок. П'ятеро дівчат уже там. Міцні, дорогі, чи не так? Як ти почуваєшся після відкриття?»

«Прекрасно, Гас. Міг би поспати ще кілька годин».

Вони пройшли повз стол. "Я теж. Джанет досить вибаглива лялька. Ти зробив це з Буті чи Мастерс закінчив свою партитуру?

«Я виявився з Рут. Дуже мило".


Нік хотів би, щоб він пропустив цю балаканину між хлопчиками. Він мав бути правдивим, йому потрібна була повна довіра Бойда. Потім він відчув себе винним – хлопець просто намагався бути доброзичливим. Ескорт, безперечно, обмінявся цими довірчими відносинами як щось зрозуміле. Сам він, завжди діючи як один за невидимими перепонами, втрачав зв'язок з іншими людьми. Потрібно це подивитися.

"Я вирішив, що сьогодні ми будемо вільні", - весело оголосив Гас. «Мастерс та його веселі люди відвозять дівчат до парку Еванрігг. Вони пообідають із ними і покажуть їм ще кілька визначних пам'яток. Нам не доведеться забирати їх до часу коктейлю. Хочу розібратися у золотому бізнесі. ? "

«Це було в мене в голові з того часу, як ми поговорили».

Вони змінили свій курс, вийшли і попрямували тротуаром під портиками, які нагадали Ніку Флаглер-стріт у Майамі. Двоє насторожених молодих людей вдихають ранкове повітря. «Я хотів би дізнатися тебе краще, Енді, але я вважаю, що ти натурал. Я познайомлю тебе зі своїм контактом. У тебе є з собою готівка? Я маю на увазі справжні гроші.

"Шістнадцять тисяч доларів США"

«Це майже вдвічі більше, ніж я тримаю, але я думаю, що моя репутація хороша. І якщо ми переконаємо цього хлопця, ми дійсно зможемо вести справу.

Нік недбало запитав: Ти можеш йому довіряти? Що ти знаєш про його минуле? Жодних шансів на пастку?»

Гас усміхнувся. Ти обережний, Енді. Думаю, це мені подобається. Цього хлопця звати Алан Вілсон. Його батько був геологом, який відкрив кілька золотих місць – в Африці їх називають прив'язками. Алан крута людина. Значить, він служив найманцем у Конго, і я чув, що він був дуже швидким і вільним, зі свинцем та сталлю. Не кажучи вже про те, що я казав вам, що батько Вілсона пішов на пенсію, я думаю, мабуть, завантажений золотком. Алан займається експортом. Золото, азбест, хром. Дуже великими партіями. Він справжній профі. Я перевіряв його у Нью-Йорку».

Нік здригнувся. Якщо Гас точно описав Вілсона, хлопець висунув шию поруч із людиною, яка знав, як поводитися з сокирою. Не дивно, що контрабандисти-любителі та розтратники, які так часто виявлялися вбитими одразу після нещасних випадків зі смертельними наслідками, запитували: «Як ви його перевіряли?»

«Мій друг-банкір надіслав запит до Першого родезійського комерційного банку. Алан оцінюється як середній семизначний».

"Він здається занадто великим і відвертим, щоб цікавитися нашими маленькими угодами".

«Він не квадратний. Ось побачиш. Як ти думаєш, твоє індійське з'єднання зможе впоратися з дійсно великою операцією?

"Я в цьому впевнений."

"Це наш вхід!" Гас радісно клацнув дверима й одразу понизив голос. "Він сказав мені, коли я бачив його в останній раз, що хоче організувати дійсно велике підприємство. Давайте спробуємо це з невеликою партією. Якщо ми зможемо створити великий конвеєр, і я впевнений, що ми зможемо, як тільки у нас буде матеріал, щоб оперувати , ми заробимо статки ".

«Більшість світового видобутку золота йде на продаж легально, Гас. Що змушує вас думати, що Вілсон може постачати у великій кількості? Чи відкрив він нові копальні?»

«Зважаючи на те, як він говорив, я впевнений, що так».

* * *

У майже новому Zodiac Executive, продумано наданому Іеном Мастерсом, Гас вивіз Ніка з дороги Горомонзі. Пейзаж знову нагадав Ніку Арізону в її найкращу пору року, хоча він зазначив, що рослинність здавалася сухою, за винятком тих місць, де її поливали штучно. Він згадав свої звіти про брифінг: у Родезії наближалася посуха. Біле населення виглядало здоровим і бадьорим, багато чоловіків, включаючи поліцейських, були одягнені в крохмалені шорти. Чорношкірі тубільці займалися своїми справами з надзвичайною увагою.

Щось тут здалося дивним. Він задумливо вивчав людей, що котилися бульваром, і вирішив, що це - напруга. Під різким і напруженим настроєм білих можна було відчути занепокоєння та сумніви. Можна було здогадатися, що за доброзичливою працьовитістю чорношкірих ховається пильне нетерпіння, замасковане обурення.

На табличці було написано УІЛСОН. Він стояв перед комплексом будівель складського типу, перед яким розташовувалась довга триповерхова офісна структура, яка могла належати до однієї з найбільш керованих корпорацій у США.

Інсталяція була акуратною і добре розфарбованою, пишне листя вимальовувало барвисті візерунки на коричнево-зеленому лужку. Коли вони об'їжджали під'їзну дорогу до великої парковки, Нік побачив вантажівки, припарковані біля вантажних рамп ззаду, всі вони були великими, найближчий до них гігантський новий Інтернаціонал, що затьмарює восьмиколісний Leyland Octopus, що маневрує за ним.

Алан Вілсон був великим чоловіком у великому офісі. Нік припустив, що його зріст шість футів три дюйми і 245 фунтів - навряд чи він був жирним. Він був засмаглим, рухався легко, і те, як він грюкнув дверима і повернувся за свій стіл після того, як Бойд коротко представив Ніка, показав, що він не радий побачити їх. Ворожість відбивалася з усіх боків його обличчя.

Гас зрозумів повідомлення, і його слова заплуталися. «Алан… містере Вілсону… я… ми прийшли, щоб продовжити… розмову про золото…»

"Хто, чорт забирай, тобі сказав?"

«Минулого разу ви сказали… ми домовилися… Я збирався…»


"Я сказав, що продам вам золото, якщо ви цього захочете. Якщо ви це зробите, покажіть свої документи містеру Трізлу у приймальні і зробіть своє замовлення. Що-небудь ще?"


Нік пошкодував Бойда. Гас мав хребет, але знадобиться ще кілька років, щоб зміцнити його в подібних ситуаціях. Коли ви витрачали свій час, віддаючи накази неспокійним мандрівникам, які не звертали на вас уваги, тому що вони хотіли вірити, що ви знаєте, що робите, ви не були готові до того, що здорованя, якого ви вважали доброзичливим, повернувся і вдарив вас. по обличчю мокрою рибою. - Жорсткий. І це те, що зробив Вілсон.

"У містера Гранта гарні зв'язки в Індії", - надто голосно сказав Гас.

"І в мене також."

«Містер Грант… а… Енді досвідчений. Він перевіз золото...»

«Заткни свій дурний рот. Я не хочу чути про це. І я, звичайно ж, не казав тобі наводити сюди когось на кшталт нього».

"Але ти сказав..."

«Хто – ти сказав. Ти сам кажеш, Бойде. Занадто багато цього для багатьох людей. Ти, як більшість янкі, яких я зустрічав. У тебе хвороба. Постійний пронос із рота».

Нік скривився від співчуття до Бойду. Smack – присмак. Отримати рибою по обличчю однією за іншою могло бути жахливо, якщо ви не знали ліки. Вам слід схопити першу і або приготувати її, або вдарити по сильніше, що дає вдвічі. Гас почервонів до яскраво-рожевого кольору. Тяжке обличчя Вілсона виглядало як щось вирізане з витриманої коричневої яловичини, глибоко замороженої до твердого стану. Гас відкрив рота під сердитим поглядом Вілсона, але нічого не вийшло. Він глянув на Ніка.

"А тепер йди звідси", - прогарчав Вілсон. «І не повертайся. Якщо я почую, що ти сказав мені щось, що мені не подобається, я знайду тебе і розіб'ю тобі голову».

Гас знову глянув на Ніка і запитав: «Що, чорт забирай, пішло не так?» Що я зробив? Ця людина божевільна.

Нік чемно кашлянув. На нього звернувся важкий погляд Вілсона. Нік рівно сказав: «Я не думаю, що Гас хотів завдати шкоди. Не так сильно, як ви вдаєте. Він зробив вам ласку. Я маю ринки збуту до десяти мільйонів фунтів золотом на місяць. За найвищими цінами. Будь-які валюти. І якби ви могли гарантувати більше, що, звісно, ви не можете, я маю можливість звернутися до МВФ для отримання додаткових коштів».

"Ах!" Вілсон розправив свої волові плечі і зробив намет зі своїх великих рук. Нік подумав, що вони нагадують хокейні рукавиці, що ожили. «Болтун приніс мені брехуна. А звідки ти знаєш, скільки золота я можу доставити?

«Вся ваша країна виробляє стільки на рік. Скажімо, близько 30 мільйонів доларів? Тож виходьте зі своїх хмар, Вілсоне, і поговоріть про справи з селянами».

«Благослови мою душу і тіло! Експерт із мерехтливого золота! Де ти взяв свої фігурки, Янки?

Нік із задоволенням відзначив інтерес Вілсона. Цей чоловік не був дурнем, він вірив у вміння слухати і вчитися, хоч і вдавався рвучким.

«Коли я займаюся бізнесом, мені подобається знати про це все, – сказав Нік. «Коли справа доходить до золота, ви – дрібниця, Вілсоне. Одна тільки Південна Африка виробляє у п'ятдесят п'ять разів більше, ніж Родезія. За ціною тридцять п'ять доларів за тройську унцію чистого золота світ щорічно виробляє близько двох мільярдів доларів. Я б сказав."

"Ти дуже завищуєш", - не погодився Вілсон.

«Ні, офіційні цифри занижені. Вони не фігурують у США, великому Китаї, Північній Кореї, Східній Європі – і в сумах, які вкрадені чи не повідомляються».

Вілсон мовчки вивчав Ніка. Гас не міг тримати язика за зубами. Він зіпсував його, сказавши: «Бачиш, Алан? Енді справді знає свою справу. Він прооперував...»

Одна рука, подібна до рукавиці, змусила його замовкнути жестом зупинки. "Як довго ви знаєте Гранта?"

«Е? Ну недовго. Але в нашій справі ми вчимося...»

«Ти навчишся колупати бабусині гаманці. Заткнися. Грант, розкажи мені про свої канали до Індії. Наскільки надійні? Які домовленості...»

Нік перервав його. «Я вам нічого не скажу, Вілсоне. Я просто вирішив, що ви не погоджуєтесь з моєю політикою».

"Якою політикою?"

«Я не веду справи з крикунами, хвальками, хуліганами чи найманцями. Будь-якого дня я віддаю перевагу чорному джентльмену білому говнюку. Давай, Гасе, ми їдемо».

Вілсон повільно став на повний зріст. Він виглядав гігантом, ніби виробник демонстрації взяв костюм із тонкого льону та набив його м'язами – розмір 52. Ніку це не подобалося. Коли вони швидко рухалися після голки або їхні обличчя червоніли. міг зрозуміти, що їхній розум виходить з-під контролю. Вілсон рухався неквапливо, його гнів світився насамперед із його гарячих очей та суворої жорсткості його рота. Ти великий чоловік. Грант», – м'яко сказав він.

"Не такий високий, як ти".

"Почуття гумору. Шкода, що ти не більший - і в тебе невеликий шлунок. Мені подобається трохи вправлятися».

Нік посміхнувся і, здавалося, зручно потягнувся на стільці, але насправді добре підібрався на ногу. «Не дозволяй цьому зупиняти тебе. Тебе звуть Вінді Уілсон?»

Великий чоловік, мабуть, натиснув кнопку ногою – його руки весь час були на очах. Міцний чоловік – високий, але не широкий – просунув голову у великий кабінет. "Так, містере Вілсон?"

«Заходь і закрий двері, Моріс. Після того, як я викину цю велику мавпу, ти переконаєшся, що Бойд так чи інакше піде».

Моріс притулився до стіни. Краєм ока Нік помітив, що схрестив руки, ніби не очікував, що його незабаром викличуть.


Як спортивний глядач. Вілсон плавно обійшов великий стіл і швидко схопив Ніка за передпліччя. Рука відійшла – разом із Ніком, який боком вистрибнув зі шкіряного крісла і скрутився під намацуючими руками Вілсона. Нік проскочив повз Моріса до дальньої стіни. Він сказав: "Гас, іди сюди".

Бойд довів, що може рухатись. Він проскочив через кімнату так швидко, що Вілсон зупинився.

Нік заштовхав юнака в нішу між двома книжковими шафами висотою до стелі і сунув Вільгельміну йому в руку, клацнувши пальцем по запобіжнику. «Вона готова стріляти. Будьте уважні".

Він побачив, як Моріс із сумнівом, але насторожено тримаючи його спрямованим у підлогу, дістав маленький автомат. Вілсон стояв у центрі офісу – колос у лляній тканині: «Стрільба заборонена, Янки. Повісишся, якщо в когось у цій країні засадиш кулю».

Нік зробив чотири кроки від Гаса. «Це залежить від тебе, бакко. Що тримає Моріс - пістолет-розпилювач?

"Не стріляйте, хлопчики", - повторив Вілсон і стрибнув на Ніка.

Місця було багато. Нік відпустив педаль і ухилився, спостерігаючи, як Вілсон слідував за ним ефективно і в рівновазі, а потім ударив здорованя по носу лівою блискавкою, що було строго експериментальним.

Лівий удар, який він отримав у відповідь, був швидким, точним, і, якби він не послизнувся, у нього похитнулися б зуби. Він здер шкіру з його лівого вуха, коли він зачепив інше ліве за ребра здорованя і відстрибнув. У нього було таке почуття, ніби він ударив кулаком по шкіряному коню, що стрибає, але йому здалося, що він бачив, як Вільсон здригнувся. Він дійсно бачив правильний старт великої людини - потім удару було завдано, коли інший вирішив зберегти рівновагу і продовжити наступ. Вілсон був поруч. Нік обернувся і сказав: "Правила Квінсберрі?"

«Звичайно, Янки. Якщо ти не дуриш. Краще не треба. Я знаю усі ігри».

Вілсон довів це, переключившись на бокс, джеб і ліві удари: одні відскакували від рук та кулаків Ніка, інші тягли, коли Нік парирував чи блокував. Вони кружляли, як півні. Ліві, що проходять, викликали гримаси на здивованому обличчі Гаса Бойда. Коричневі риси обличчя Моріса були невиразними, але його ліва рука - та, яка не тримала пістолета - стискалася у співчутті з кожним завданим ударом.

Нік подумав, що він має шанс, коли лівий удар низько відскочив від його пахви. Він випустив пару з правої п'яти в тверду праву стійку, націлену на точку щелепи гіганта - і втратив рівновагу, коли Вілсон врізався в нього всередині, в правий бік голови. Ліва і права били Ніку по ребрах, як ляпанці. Він не насмілювався повернутись і не міг засунути руки всередину, щоб захистити себе від жорстоких ударів. Він схопився, боровся, скручувався і повертався, штовхаючи свого супротивника, доки він не зв'язав ці караючі руки. Він одержав важелі, штовхнувши, швидко відірвався.

Він знав, що вчинив неправильно ще до приземлення лівою. Його чудовий зір спіймало праву частину на увазі, коли вона перетнула вихідний удар і вдарила його в обличчя, як таран. Він смикнув ліворуч і спробував зникнути, але кулак був набагато швидшим, ніж відступ його обличчя. Він відійшов назад, зачепився п'ятою за килим, підставив собі ще одну ногу і з гуркотом ударився об книжкову шафу, від якої затремтіла кімната. Він упав у купу зламаних полиць і книг, що падають. Навіть коли він перевертався і підстрибував уперед і вгору, відновлюючись, як борець, тому все ще стукало по підлозі.

В даний час! Нік скомандував хворим рукам. Він пішов уперед, зробив довгу ліву біля очей, зробив коротку праву по ребрах і відчув тріумфування, коли його власний напів-гак правою здивував Вілсона, коли вона ковзнула вгору по його плечу і сильно вдарила його по щоці. Вілсон не міг вчасно виставити праву ногу, щоб утримати себе. Він хитнувся вбік, як збита статуя, зробив один крок, що спотикався, і звалився на стіл між двома вікнами. Ніжки столу зламалися, велика присадкова ваза з чудовими квітами злетіла на десять футів і розбилася об великий стіл. Журнали, попільнички, таця та графин для води гуркотіли під тілом великої людини, що звивається.

Він перекотився, взяв руки і підстрибнув.

Потім почалася бійка.

Третій розділ

Якщо ви ніколи не бачили, щоб дві добрі великі люди билися «чесно», у вас багато неправильних уявлень про кулачні бої. Постановочні знущання по телебаченню вводять в оману. Ці незахищені удари можуть зламати щелепу чоловікові, але насправді вони рідко потрапляють. Телевізійні бої – це балет із відстійним ударом.

Старі хлопчаки з голими кулаками пройшли п'ятдесят раундів, билися чотири години, бо спочатку ви навчитеся дбати про себе. Це стає автоматичним. І якщо ви зможете вижити протягом кількох хвилин, ваш противник буде вражений, і ви обоє дико розмахуватимете руками. Це стає нагодою, коли два тарани падають один на одного. Неофіційний рекорд встановлено невідомими, англійцем та американським моряком, які билися в китайському кафе в Сент-Джонс, Ньюфаундленд, протягом семи годин. Без тайм-ауту. Нічиє.

Нік коротко згадав про це протягом наступних двадцяти хвилин, поки вони з Вілсоном билися з одного кінця офісу до іншого.


Вони били одне одного. Вони розлучилися та обмінялися дальніми ударами. Вони схоплювалися, боролися та тягли. Кожна людина втратила дюжину можливостей використовувати предмет меблів як зброю. Одного разу Вілсон завдав Ніка удару нижче пояса по стегнової кістки і тут же сказав, хоч і пихкаючи словами: «Вибач - послизнувся».

Вони розбили стіл біля вікна, чотири легкі стільці, один безцінний буфет, два торцеві столи, диктофон, настільний комп'ютер і невеликий бар. Стіл Вілсона був підмітний і притиснутий до робочого столу за ним. В обох чоловіків були порвані куртки. У Вілсона йшла кров із порізу над лівим оком, краплі крові текли по його щоці і забризкали уламки.

Нік попрацював над цим оком, розкрив рану ковзними і дряпаючими ударами, які самі по собі завдали додаткової шкоди. Його права рука була криваво-червоною. Його серце захворіло, а у вухах неприємно гуло від ударів по черепу. Він бачив, як голова Вілсона погойдувалася з боку на бік, але ці величезні кулаки продовжували наближатися - здавалося, повільно, але вони прибули. Він відбив один і завдав удару кулаком. Знову у вічі. Оцінка.

Вони обоє послизнулися в крові Вілсона і притиснулися один до одного, очне яблуко до очного яблука, так сильно задихаючись, що мало не реанімували один одного рота в рот. Вілсон продовжував моргати, щоб очистити очі від крові. Нік відчайдушно збирав сили у своїх ниючих свинцевих руках. Вони схопилися за біцепси один одного, знову глянули один на одного. Нік відчув, як Вілсон збирає сили, що залишилися, з тією ж стомленою надією, яка напружувала його власні онімілі м'язи.

Здавалося, їхні очі казали: «Що, чорт забирай, ми тут робимо?

Нік сказав між вдихами: «Це… поганий… поріз».

Вілсон кивнув, здавалося, вперше про це подумавши. Його вітер свистів і затихав. Він видихнув: «Ага… вгадайте… краще… виправте… це».

«Якщо… у тебе… немає… поганого… шраму».

"Ага... гидко... дзвонити... малювати?"

«Або… Круглий… Один».

Потужні хватки рук Ніка розслабились. Він розслабився, відсахнувся і першим підвівся на ноги. Він подумав, що ніколи не дійде до столу, зробив його і сів на нього, опустивши голову. Вілсон звалився спиною до стіни.

Гас і Моріс миттю глянули один на одного, як два сором'язливі школярі. В офісі було тихо більше хвилини, якщо не брати до уваги болісних вдихів і видихів побитих чоловіків.

Нік провів язиком по зубах. Вони всі там були. Внутрішня частина його рота була сильно порізана, його губи швидко надулися. Мабуть, у них були чорні очі.

Вілсон підвівся на ноги і, хитаючись, стояв, дивлячись на хаос. «Моріс, покажи містеру Гранту ванну».

Ніка вивели з кімнати і вони зробили кілька кроків коридором. Він налив таз із холодною водою і занурив у нього пульсуюче обличчя. У двері постукали, і ввійшов Гас, несучи Вільгельміну і Х'юго - тонкий ніж, який був витрусити з піхов на руці Ніка. "Ти в порядку?"

"Звісно."

Джі. Енді, я не знав. Він змінився".

"Я так не думаю. Все змінилось. Він має головний вихід для всього свого золота - якщо в нього багато, як ми думаємо, - тож ми йому більше не потрібні».

Нік наповнив ще води, знову вмокнув голову і витерся товстими білими рушниками. Гас простягнув зброю. "Я не знав тебе - приніс це".

Нік засунув Вільгельміну за пояс під сорочку та вставив Х'юго. «Схоже, вони можуть знадобитися. Це сувора країна».

"Але... митниця..."

«Поки що у нас все добре. Як Вілсон?

"Моріс відвів його в іншу ванну".

"Давай вибиратися звідси."

"Добре." Але Гас не стримався. «Енді, я маю тобі сказати. Вілсон має багато золота. Я купував у нього раніше».

"Так у вас є вихід?"

«Це був лише чверть-бар. Я продав його у Бейруті».

"Але вони там не платять багато".

"Він продав його мені по тридцять доларів за унцію".

"Ой." У Ніка закрутилася голова. Тоді Уілсон справді мав стільки золота, що він був готовий продати його за вигідною ціною, але тепер він або втратив джерело, або розробив задовільний спосіб доставки його на ринки.

Вони вийшли і пішли коридором до холу та входу. Коли вони проходили повз відкриті двері з написом «Дами», Вілсон крикнув: «Хо, Грант».

Нік зупинився і обережно зазирнув. "Так? Як око?"

"Добре." Кров все ще текла з-під пов'язки. "Ви почуваєте себе добре?"

Ні. Я почуваюся так, ніби потрапив під бульдозер».

Вілсон підійшов до дверей і посміхнувся через опухлі губи. «Чуваку, я міг би використати тебе в Конго. Як вийшов «Люгер»?

"Мені кажуть, що Африка небезпечна".

"Це може бути."

Нік уважно спостерігав за чоловіком. Тут було багато его та невпевненості у собі, а також додаткова частина самотності, яку сильні люди створюють навколо себе, коли не можуть опустити голову та прислухатися до менших людей. Вони будують свої острови окремо від головного і дивуються своєю ізольованістю.

Нік ретельно підбирав слова. "Без образ. Я просто намагався заробити долар. Я не мусив приходити. Ти мене не знаєш, і я не звинувачую тебе за обережність. Гас сказав, що це все правильно.


Він ненавидів вішати на Бойда дурну кепку, але зараз кожне враження мало значення.

"У тебе справді є лінія?"

"Калькутта."

"Сахіб Санья?"

"Його друзі - Гоахан і Фрід". Нік назвав двох провідних операторів золота на чорному ринку Індії.

«Зрозуміло. Візьміть підказку. Забудьте про це на якийсь час. Все змінюється"

«Так. Ціни постійно зростають. Можливо я зможу зв'язатися з Taylor-Hill-Boreman Mining. Я чув, що вони завантажені. Ви можете зв'язатися зі мною чи уявити?»

Здорове око Вілсона розширилося. «Гранте, послухай мене. Ти не шпигун Інтерполу. Вони не мають люгерів, і вони не можуть битися, я думаю, у мене є твій номер. Забудьте про золото. Принаймні у Родезії. І тримайтеся подалі від THB».

«Чому? Ти хочеш отримати всю їхню продукцію для себе?»

Вілсон засміявся, здригнувшись, коли його розірвані щоки потерлися об зуби. Нік знав, що він думав, що ця відповідь підтвердила його оцінку «Енді Гранта». Вілсон прожив все своє життя у світі, відмінному від білого та чорного, для нас чи проти нас. Він був егоїстом, вважав це нормальним та шляхетним і нікого за це не засуджував.

Сміх великої людини заповнив дверний отвір. «Я думаю, ви чули про Золоті бивні і можете їх просто відчути. Чи ви не можете їх просто побачити? Перетинаючи бунду. Такі великі, що потрібно шість чорних, щоби нести кожного? Їй-богу, ви думаєте про це небагато, і ти майже можеш їх спробувати, чи не так? "

«Я ніколи не чув про Золоті Бивні, - відповів Нік, - але ти намалював гарну картинку. Де я можу їх знайти?

"Ти не можеш. Це казка. Золото потіє – а те, що є, то й кажуть. У всякому разі, прямо зараз», - обличчя Вілсона надулося, губи розпухли. Однак йому все ж таки вдалося посміхнутися, і Нік зрозумів, що вперше побачив його усмішку.

"Я виглядаю як ти?" - Запитав Нік.

"Думаю так. Вони знатимуть, що ти щось натрапив. Жаль, що ти займаєшся справою з трусиками на талії, Грант. Якщо ти повернешся сюди в пошуках чогось, приходь до мене».

«Для другого раунду? Не думаю, що можу до цього».

Вілсон сподобався комплімент. «Ні – там, де ми використовуємо інструменти. Інструменти, які йдуть бу-дю-дю-дю-дю брр-р-р-р». Він чудово імітував великокаліберний та легкий кулемет. «Ми використали їх небагато, і нам доведеться використовувати їх набагато більше. Ви були б у першій команді».

«За готівку? Я не романтик».

"Звичайно - хоча в моєму випадку -" Він зупинився, вивчаючи Ніка. «Ну, ти біла людина. Ти зрозумієш, коли побачиш ще трохи країни».

"Цікаво, чи буду я?" Нік відповів. "Спасибі за все."


* * *


Під'їжджаючи до Солсбері через яскраво освітлений пейзаж, Гас вибачався. «Я злякався, Енді. Я повинен був піти один або перевірити телефоном. Минулого разу він був готовий до співпраці та сповнений обіцянок на майбутнє. Чувак, це було якесь сміття. Ти був профі?

Нік знав, що комплімент був частково олійним, але хлопець мав на увазі добро. «Жодної шкоди, Гас. Якщо його нинішні канали засмічаються, він повернеться до нас досить швидко, але малоймовірно. Він дуже щасливий за нинішніх обставин. Ні, я не був фахівцем. в коледжі."

"Ще трохи! І він би мене вбив».

«Ви не стали б з ним зв'язуватися. Вілсон велика дитина з принципами. Він бореться чесно. Вбиває людей тільки тоді, коли принцип є вірним, як він це бачить».

"Я... я не розумію..."

«Він був найманцем, чи не так? Ви ж знаєте, як поводяться ці хлопчики, коли їм під руки потрапляють тубільці».

Гас стиснув руки на кермі і задумливо сказав: Я чув. Ви чомусь не думаєте, що такий хлопець як Алан їх косить».

«Вам краще знати. Це старий, старий візерунок. Відвідайте маму у суботу, церкву в неділю та висадіть бомби у понеділок. Коли ви намагаєтеся залагодити це із собою, ви отримуєте тугі вузли. У вашій голові. Зв'язки та реле там починають димитися та вигоряти. А що щодо цих Золотих Бивнів? Ви колись чули про них? "

Гас знизав плечима. «Минулого разу, коли я був тут, розповідали історію про партію золотих бивнів, які вирушили залізницею та через Бейрут, щоб обійти санкції. The Rhodesia Herald була стаття, в якій говорилося про те, чи були вони відлиті таким чином і пофарбовані в білий колір. або знайдені в старих руїнах Зімбабве та зниклі. Це старий міф про Соломона та царицю Савську».

"Ви думаєте, що історія була правдою?"

Ні. Коли я був в Індії, я обговорював це з хлопцями, які мали знати. Вони сказали, що багато золота надходить із Родезії, але все це було в хороших зливках по чотириста унцій».

Коли вони дісталися готелю Meikles, Нік прослизнув через бічний вхід і піднявся до своєї кімнати. Він використовував холодні та гарячі ванни, злегка розтирав спиртом і подрімав. Його ребра хворіли, але різкого болю, що вказує на перелом, він не виявив. О шостій годині він ретельно одягнувся і, коли Гас покликав його, використав фарбу для очей, яку той купив. Деяким це допомогло, але дзеркало на повний зріст сказало йому, що він виглядав дуже добре одягнений пірат після важкої битви. Він знизав плечима, вимкнув світло і пішов за Гасом у коктейль-бар.

Після того, як його відвідувачі пішли, Алан Вілсон скористався офісом Моріса, тоді як півдюжини його співробітників працювали над його лікуванням.


Він вивчив три фотографії Ніка, зняті прихованою камерою.

"Не погано. Вони показують його обличчя під різними кутами. Їй-богу, він сильний. Коли ми зможемо його використовувати». Він вклав відбитки у конверт. «Нехай Герман доставить їх Майку Бору».

Моріс взяв конверт, пройшов через комплекс офісів та складів до диспетчерської в задній частині заводу та передав наказ Вілсона. Коли він повільно повертався до передніх офісів, його худорляве смагляве обличчя виражало задоволений вираз. Вілсон виконувати наказ; негайно фотографувати всіх, хто цікавиться покупкою золота, та відправити їх до Бору. Майк Бор був головою Taylor-Hill-Boreman, і у нього були невеликі тимчасові труднощі, що змусили піти за Аланом Вілсоном. Моріс був частиною мережі управління. Він отримував тисячу доларів на місяць, щоб спостерігати за Вілсоном, і мав намір і надалі це робити.

* * *

Приблизно в той момент, коли Нік замаскував своє косметикою, що потемніло око, Герман Дузен почав дуже обережний підхід до аеропорту гірничодобувної компанії Taylor-Hill-Boreman Mining. Гігантська установка була класифікована як закрита для військових досліджень зона із сорок квадратних миль захищеного повітряного простору над нею. Перш ніж вилетіти з Солсбері, літаючи по ПВП в сонячну погоду, Герман зателефонував до служби управління ВПС Родезії і в повітряну поліцію Родезії. Наближаючись до забороненої зони, він повідомив по рації своє місце розташування та напрямок та отримав ще один дозвіл від диспетчера станції.

Герман виконував свій обов'язок з абсолютною точністю. Йому платили більше, ніж більшості пілотів авіакомпаній, і він невиразно відчував, що він симпатизує Родезії та THB. Можна сказати, що весь світ був проти них, як колись світ був проти Німеччини. Було дивно, що коли ти багато працював і виконував свій обов'язок, здавалося, що люди не любили тебе без жодної причини. Було очевидно, що THB виявила гігантські золоті поклади. Добре! Добре для них, добре для Родезії, добре для Германа.

Він почав свій перший етап приземлення, пролітаючи над убогими хатинами тубільців, упакованими, як коричневий мармур, у коробки всередині їхніх захисних стін. Довгі змієподібні стовпи з колючого дроту вздовж дороги від однієї з шахт до території тубільців, що охороняється людьми на конях і на джипах.

Герман зробив свій перший розворот на дев'яносто градусів за позначкою, на повітряній швидкості, на обертах за хвилину, на швидкості зниження, з точністю до градуса за курсом. Можливо, Крамкін, старший пілот, спостерігав, а може, ні. Справа не в цьому, ви зробили свою роботу ідеально з відданості собі і – до чого? Герман часто ламав голову над тим, що колись це був його батько, суворий та справедливий. Згодом військово-повітряні сили - він все ще був у резерві республіки - потім Bemex Oil Exploration Company; він був справді вбитий горем, коли молода фірма збанкрутувала. Він звинуватив британців та американців у тому, що їхні гроші та зв'язки не витримали.

Зробив останній поворот, із задоволенням побачив, що опуститься рівно на третій жовтій перекладині злітно-посадкової смуги і сяде, як пір'їнка. Він сподівався на китайця. Сі Калган виглядав чудово. Було б непогано впізнати його ближче, такого гарного диявола зі справжнім мозком. Якби він не виглядав китайцем, ви вважали б його німцем - таким тихим, пильним і методичним. Звичайно, його раса не мала значення - якщо й було щось, чим Герман справді пишався, то це неупередженість. Ось де Гітлер, незважаючи на всі свої тонкощі, схибив. Герман зрозумів це сам і пишався своєю проникливістю.

Член екіпажу направив його до троса, розмахуючи жовтим жезлом. Герман зупинився на місці і із задоволенням побачив, що Сі Калган і скалічений старий чекають під навісом польового управління. Він думав про нього як про покаліченого старого, тому що зазвичай він подорожував електричним візком, в якому він зараз сидів, але з його тілом не було так багато поганого і, звичайно, нічого повільного в його розумі або мові. У нього була штучна рука, і він носив велику пов'язку на оці, але навіть коли він ішов – кульгава, – він рухався так само рішуче, як і казав. Його звали Майк Бор, але Герман був упевнений, що колись його звали інакше, можливо, в Німеччині, але краще не думати про це.

Герман зупинився перед двома чоловіками і простягнув конверт візка. «Доброго вечора, містер Калган – містер Бор. Містер Вілсон надіслав це вам».

Сі посміхнувся Германові. «Прекрасна посадка, приємно дивитися. Розкажіть містеру Крамкіну. Я думаю, він хоче, щоб ви повернулися вранці із деякими співробітниками».

Герман вирішив не віддавати честь, але звернув увагу, вклонився та увійшов до кабінету. Бор задумливо постукав фотографіями по алюмінієвому підлокітнику. "Ендрю Грант", - м'яко сказав він. «Людина багатьох імен».

"Він той, кого ви з Генріхом зустрічали раніше?"

"Так." Бор простяг йому фотографії. «Ніколи не забувайте це обличчя – поки ми не усунемо його. Зателефонуйте Вілсону та попередьте його. Ясно накажіть йому не робити жодних дій. Ми з цим розберемося. Не повинно бути помилок. Ходімо – ми маємо поговорити з Генріхом».


Сидячи в розкішно обставленій кімнаті зі стіною, що відсувалась і з'єднувалася з просторим внутрішнім двориком, Бор і Генріх розмовляли тихо, а Калган дзвонив. "Немає жодних сумнівів. Ви згодні?" - спитав Бор.

Генріх, сивий чоловік років п'ятдесяти п'яти, який, здавалося, сидів по стійці смирно навіть у глибокому стільці з поролоновими подушками, кивнув головою. Це AXman. Я думаю, що він нарешті потрапив не в те місце. Ми маємо інформацію заздалегідь, тому ми плануємо, а потім завдаємо удару». Він склав руки разом з невеликим ляпасом. "Сюрприз нам".

«Ми не зробимо помилок», - сказав Бор розміреним тоном начальника штабу, який описує стратегію. «Ми припускаємо, що він супроводжуватиме туристичну групу до Ванки. Він повинен зробити це, щоб зберегти те, що вважає своїм прикриттям. Це наше ідеальне місце для удару, як кажуть італійці. Глибоко у кущах. У нас буде броньована вантажівка. Вертоліт у резерві. Використовуйте Германа, він відданий своїй справі, і Крола як навідник, він відмінний стрілець - для поляка. Застави на дорогах. Складіть повний тактичний план та карту, Генріх. Деякі люди скажуть, що ми використовують молоток, щоб ударити жука, але вони не знають цього жука так, як ми, га? "

«Це жук із укусом оси та шкірою, як у хамелеона. Не слід недооцінювати». Обличчя Мюллера виражало потворну злість гірких спогадів.

«Ми хочемо отримати більше інформації, якщо зможемо її отримати, але наша головна мета – знищити Ендрю Гранта раз і назавжди. Назвіть це операцією «Вбити жука». Так, добре ім'я, це допоможе нам зберегти нашу головну мету.

"Вбити Жука", - повторив Мюллер, смакуючи слова. "Мені подобається"

«Отже, – продовжував чоловік на ім'я Бор, відзначаючи крапки на металевих проекціях своєї штучної руки, – чому він у Родезії? Політична оцінка? Він знову шукає нас? Чи зацікавлені вони у збільшенні потоку золота, яке ми так раді надати? Можливо, вони чули про наших добре організованих зброярів, які досягли успіху? Чи, може, нічого з цього? Я пропоную вам проінформувати Фостера і відправити його з Германом у Солсбері вранці. Нехай він поговорить із Вілсоном. Дайте йому чіткі накази – дізнайтесь. Він має лише збирати розвіддані, а не турбувати нашу жертву».

«Він дотримується наказів», - схвально сказав Генріх Мюллер. "Ваш тактичний план, як завжди, чудовий".

"Дякую." Гарне око блиснуло на Мюллері, але навіть у подяку за комплімент у нього був холодний, нещадний вигляд, як у кобри, що дивиться на ціль, плюс холодне звуження, як у егоїстичної рептилії.

* * *

Нік виявив те, чого не знав – як розумні туристичні агенти, туроператори та туристичні підрядники роблять щасливими своїх важливих клієнтів. Після коктейлів у готелі Ян Мастерс та четверо його представницьких веселих чоловіків відвезли дівчат на вечірку до Південноафриканського клубу, гарну будівлю у тропічному стилі серед пишної зелені, освітлену різнокольоровими вогнями та освіжену блискучими фонтанами.

У клубі дівчата, чудові у своїх яскравих сукнях, було представлено десятку чоловіків. Всі були молоді, і більшість з них були красиві, двоє були у формі, а для солідності - двоє літніх городян, у одного з яких на смокінг красувалася безліч прикрас.

Для вечірки був зарезервований довгий стіл у кутку головної їдальні, що примикає до танцполу, та з власним баром з обслуговуванням. Після знайомства та приємної бесіди вони виявили картки місць, на яких кожна дівчина спритно сіла між двома чоловіками. Нік і Гас опинилися пліч-о-пліч у дальньому кінці столу.

Старший ескорт пробурмотів: «Ян хороший оператор. Це має успіх у жінок. Вони надивилися на вас і мене».

«Подивися, куди він поклав Здобичу. Поруч із старим сером Хамфрі Кондоном. Ян знає, що вона є VIP. Я не сказав йому.

"Можливо, Менні надіслав кредитний рейтинг її старого в конфіденційних радах".

«З цим тілом вона може впоратися без толку. Вона виглядає класно, можливо він здогадався». Гас усміхнувся. "Не хвилюйся, у тебе буде багато часу з нею".

Останнім часом я не приділяю часу. Але Рут – гарна компанія. У будь-якому випадку, мене турбує Буті…»

Що! Не так скоро. Минуло лише три дні – ви не могли…»

“Не те, що ти думаєш. Вона класна. Щось не так. Якщо ми збираємося зайнятися золотим бізнесом, я пропоную нам доглянути її».

"Здобич! Невже вона небезпечна... шпигунить...»

«Ви знаєте, як ці діти люблять пригоди. ЦРУ потрапило у безліч неприємностей, використовуючи дитсадкових шпигунів. Зазвичай вони роблять це через гроші, але така дівчина як Буті може піти на гламур. Маленька міс Джейн Бонд.

Гас зробив великий ковток вина. "Ух ти, тепер, коли ти згадав про це, це узгоджується з тим, що сталося, коли я одягався. Вона зателефонувала і сказала, що не піде з групою завтра вранці. У будь-якому випадку, після обіду вільний час для покупок. Вона найняла машину і йде сама по собі.Я намагався притиснути її, і вона говорила потай.Сказав, що хоче відвідати когось у районі Моторошангу.Я намагався відмовити її від цього, але чорт - якщо у них є кошти, вони можуть робити все, що їм заманеться, вона бере автомобіль з Self-Drive Cars "Селфріджа".


"Вона могла легко отримати його від Мастерс, чи не так?"

"Так." Гас замовк свистячим звуком, його очі звузилися і задумливо: «Можливо, ти маєш рацію щодо неї. Я думав, що вона просто хотіла бути незалежною, як деякі з них. Показавши тобі, що вони можуть діяти самостійно. .. "

«Чи можете ви зв'язатися з Selfridge's і дізнатися про машину та час доставки?»

«У них є нічний номер. Дай мені хвилинку». Він повернувся через п'ять хвилин із трохи похмурим виразом обличчя. «Автомобіль „Зінгер”. У готелі о восьмій. Схоже, ви маєте рацію. Вона оформила кредит та дозвіл по телеграфу. Чому вона ніколи не говорила нам про це?

«Частина інтриги, старий. Коли ти матимеш можливість, попроси Мастерс влаштувати для мене самостійну поїздку до готелю о сьомій. Переконайтеся, що це так само швидко, як цей „Зінгер”».

Пізніше ввечері між смаженим і солодощами Гас сказав Ніку: «Добре. BMW-1800 для тебе о сьомій. Ієн обіцяє, що він буде в ідеальній формі».

Відразу після одинадцятої Нік побажав добраніч і покинув клуб. За ним не нудьгуватимуть. Здавалося, що всі добре проводять час. Їжа була чудовою, вина удосталь, і приємна музика, Рут Кроссман була з лихим хлопцем, який виглядав так, ніби веселощі, дружелюбність і мужність були його головними якостями.

Нік повернувся до "Мейклесу", знову намочив своє розбите тіло в гарячій і холодній ванні і перевірив своє спорядження. Він завжди почував себе краще, коли кожна річ була на місці, промасленому, очищеному, намиленому або відполірованому відповідно до потреб. Ваш розум, здавалося, функціонував швидше, коли у вас не було дрібних сумнівів чи турбот.

Він зняв пачки з банкнотами з грошового поясу кольору хакі та замінив їх чотирма блоками з вибухонебезпечної пластмаси у формі та обгорнутими, як плитки шоколаду Кедбері. З ними він установив вісім запобіжників, які зазвичай були серед його очищувачів для труб, і визначалися лише крихітними краплями припою на одному кінці дроту. Він увімкнув невеликий звуковий сигнал передавача, який давав сигнал на відстані восьми чи десяти миль за нормальних умов, і відзначив спрямовану реакцію свого транзисторного радіоприймача розміром із гаманець. Край передавача, сильний сигнал Плоский до звукового сигналу, найслабший сигнал.

Він повернувся і був вдячний, що його ніхто не потурбував, поки йому не зателефонували о шостій. Його дорожній будильник спрацював із тріском-р-р-р, коли він повісив слухавку.

У сім років він зустрів одного з мускулистих молодих людей, які були на вечірці напередодні Джона Паттона. Паттон вручив йому зв'язок ключів і вказав на синій БМВ, що сяє на ранковому свіжому повітрі. «Заправлений та перевірений, містере Грант. Містер Мастерс сказав, що ви особливо хотіли, щоб він був у ідеальній формі».

«Дякую, Джоне. Це була гарна вечірка минулої ночі. Ви добре відпочили?

«Грандіозно. Чудова група, яку ви привезли. Вдалої поїздки".

Паттон швидко пішов геть. Нік трохи посміхнувся. Паттон не видав і по мерехтіння століття, що він мав на увазі під словом «чудове», але він притискався до Джанет Олсон, і Нік бачив, як він випив неабияку кількість Міцного.

Нік знову припаркував БМВ, перевірив себе на органах управління, оглянув багажник та оглянув двигун. Він якнайкраще перевірив підрамник, а потім за допомогою приймача подивився, чи не прослуховується машина. Жодних зрадницьких викидів не було. Він обійшов всю машину, сканував усі частоти, які міг приймати його спеціальний набір, перш ніж вирішити, що машина чиста. Він підвівся в кімнату Гаса і виявив, що старший супроводжуючий поспішає з голінням, очі його затуманилися і налилися кров'ю у світлі світильників у ванній. "Великий вечір", - сказав Гас. «Ви були розумні, щоби відмовитися. Ух! Я пішов о п'ятій”.

«Тобі слід жити здоровим життям. Я пішов рано».

Гас вивчив обличчя Ніка. «Це око стає чорним навіть під фарбою. Ти виглядаєш майже так само погано, як і я».

«Кислий виноград. Тобі стане краще після сніданку. Мені знадобиться невелика допомога. Супроводьте Буті до її машини, коли вона прийде, а потім поверніть її в готель під якимось приводом. Як щодо того, щоб вони поставили ящик? ланч, а потім відведіть її назад, щоб забрати його. Не кажіть їй, що це - вона знайде якийсь привід, щоб не отримати його, або вона, мабуть, вже замовила один. "

Більшість дівчат запізнилися на сніданок. Нік забредав у вестибюль, дивився на вулицю і рівно о восьмій годині побачив машину "Зінгер" кремового кольору в одному з кутових просторів. Молода людина у білому піджаку увійшла до готелю, і система гучного зв'язку зателефонувала міс Делонг. Через вікно Нік спостерігав, як Буті та Гас зустрічають доставника біля столу та виходять до "Зінгера". Вони говорили. Хлопець у білій куртці залишив Буті, а Гас повернувся до готелю. Нік вислизнув за двері біля галереї.

Він швидко пройшов за припаркованими машинами і вдав, що впустив щось позаду Ровера, припаркованого поряд із "Зінгером". Він зник з поля зору. Коли він вийшов, біпер-випромінювач був закріплений під задньою рамою "Зінгера".

З кута він спостерігав, як Буті та Гас виходять з готелю з маленькою коробкою та великою сумочкою Буті. Вони зупинилися під портиком.


Нік дивився, поки Буті не сіла до «Зінгера» і не завела двигун, а потім поспішав назад до «БМВ». Коли він під'їхав до повороту, «Зінгер» був на півдорозі до кінця кварталу. Гас помітив його і помахав легким рухом догори. "Удачі", - як семафор.

Буті поїхала північ. День був чудовий, яскраве сонце осяяло пейзаж, схожий на Південну Каліфорнію в посушливу погоду - не пустельні райони, а майже гірська місцевість із густою рослинністю та дивними скельними утвореннями. Нік пішов за нею, залишаючись далеко позаду, підтверджуючи контакт звуковим сигналом радіо, що упирається в спинку сидіння поряд з ним.

Чим більше він бачив країну, тим більше вона йому подобалася – клімат, пейзаж та люди. Чорні виглядали спокійними і часто процвітаючими, водили всілякі автомобілі та вантажівки. Він нагадав собі, що бачить розвинену комерційну частину країни і має утримуватись від думки.

Він побачив слона, що пасе біля іригаційного насоса, і здивованими поглядами перехожих дійшов висновку, що вони були так само здивовані, як і він сам. Тварина, мабуть, потрапила до цивілізації через посуху.

Ознака Англії була всюди, і він дуже добре підходив, ніби залита сонячним промінням сільська місцевість і витривала тропічна рослинність були таким же гарним тлом, як і помірно вологий хмарний краєвид Британських островів. Його увагу привернули баобаби. Вони викидали в космос дивні руки, схожі на баньян чи фігові дерева Флориди. Він проминув одне дерево, яке, мабуть, було тридцять футів у поперечнику, і доїхав до перехрестя. Знаки включали Ейршир, Ельдорадо, Піканінімба, Сіною. Нік зупинився, взяв рацію і повернув її. Найсильніший сигнал прийшов прямо попереду. Він пішов прямо і знову перевірив ба-хіп. Прямо спереду, голосно та ясно.

Він завернув за поворот і побачив, що «Зінгер» Буті зупинився біля воріт; він натиснув на гальма «БМВ» і спритно сховав його на стоянці, що очевидно використовується вантажівками. Він вискочив з машини і виглянув за акуратно підстрижені кущі, що затуляли скупчення сміттєвих баків. На дорозі не було машини. Машина Буті просигналила чотири рази. Після довгого очікування чорна людина в шортах кольору хакі, сорочці та кашкеті пробігла бічною дорогою і відімкнула ворота. Автомобіль в'їхав, і чоловік замкнув ворота, сів у машину, проїхав схилом і зник з поля зору. Нік почекав мить, потім поїхав на БМВ до воріт.

Це був цікавий бар'єр: ненав'язливий і непереборний, хоч і виглядав кволим. Тридюймовий сталевий пруток гойдався на поворотній стійці з противагою. Він був розписаний червоними та білими смугами, і ви могли прийняти його за дерево. Його вільний кінець був заблокований міцним ланцюгом та англійським замком розміром із кулак.

Нік знав, що може зламати його чи зламати, але це було питання стратегії. У центрі стовпа звисав довгий довгастий знак з акуратними жовтими літерами – «ФЕРМА СПАРТАКУС», «ПІТЕР ВАН ПРЕЗ», ПРИВАТНА ДОРОГА.

По обидва боки від воріт не було паркану, але рів з великої дороги утворював рів, непрохідний навіть для джипа. Нік вирішив, що це було спритно вирите екскаватором.

Він повернувся до БМВ, проїхав на ньому далі в кущі і замкнув його. Несучи маленьку рацію, він пройшов по бунду курсом, паралельним до путівця. Він перетнув кілька сухих струмків, що нагадали йому Нью-Мексико в посушливий сезон. Більшість рослинності, здавалося, мала характеристики пустелі, здатної утримувати вологу під час посухи. Він почув дивний звук із чагарника, що гарчав, і обійшов його, гадаючи, чи зможе Вільгельміна зупинити носорога чи когось ще, з чим ви зіткнетеся тут.

Тримаючи дорогу в поле зору, він побачив дах невеликого будинку і підійшов до нього, доки не зміг оглянути місцевість. Будинок був з цементу або ліпнини, з великим загоном для худоби і акуратними полями, що простягаються вгору по долині на заході і приховані з поля зору. Дорога пролягала повз будинок у кущі, на північ. Він дістав невеликий латунний телескоп і вивчив деталі. Два маленькі коні паслися під тінистим дахом, як мексиканська рамада; невелика будівля без вікон була схожа на гараж. Дві великі собаки сиділи і дивилися в його бік, їхні щелепи були серйозно замислені, коли вони проходили через його лінзу.

Нік поповз назад і продовжував йти паралельно дорозі, доки не пройшов милю від будинку. Кущі ставали товстішими і шорсткішими. Він дістався дороги і пішов нею, відчиняючи і закриваючи ворота для худоби. Його слухавка показала, що "Зінгер" випереджає його. Він пішов уперед, обережно, але прикриваючи землю.

Пересохла дорога була засипана гравієм і виглядала так, ніби добре дренувалася, але в таку погоду це не мало значення. Він побачив десятки голів худоби під деревами, дехто дуже далеко. Маленька змія злетіла з гравію, коли він пробігав мимо, і одного разу він побачив на колоді, схожій на ящірку, істоту, яка могла б прийняти будь-який приз за потворність - довжиною шість дюймів. у нього були різні кольори, луска, роги, зуби, що виблискували і злісно виглядали.


Він зупинився і витер голову, і та серйозно подивилася на нього, не рухаючись.

Нік подивився на годинник – 1:06. Він йшов пішки дві години; передбачувана відстань: сім миль. З хустки він зробив піратську шапку для захисту від палючого сонця. Він підійшов до насосної установки, де плавно муркотів дизель, і труби зникли в бунду. У насосній станції був кран, і він попив після того, як понюхав та оглянув воду. Він мав прийти з глибокого підпілля і, мабуть, з ним усе гаразд; він дуже потребував цього. Він зійшов на підйом і обережно глянув уперед. Він витяг підзорну трубу і витяг її.

Потужний маленький об'єктив показав йому великий будинок ранчо у каліфорнійському стилі серед дерев та добре підстрижену рослинність. Було кілька господарських будівель та краалей. "Зінгер" їхав по колу разом з "лендровером", спортивним MG і класичним автомобілем, якого він не впізнав, родстером з довгим капюшоном, якому має бути тридцять років, а зовні він виглядав трирічним.

У просторому внутрішньому дворику з навісом на одній стороні будинку він побачив кілька людей, що сидять у яскравих стільцях. Він уважно сфокусувався - Буті, старий з обвітреною шкірою, що справляв враження господаря та лідера навіть на такій відстані, троє інших білих чоловіків у шортах, двоє чорних...

Він дивився. Одним із них був Джон Дж. Джонсон - востаннє бачили в нью-йоркському аеровокзалі Іст-Сайд, якого Хок описав як рідкісну людину з гарячою трубою. Тоді він дав Буті конверт. Нік вирішив, що прийшов забрати його. Дуже розумний. Туристична група з її повноваженнями легко пройшла митницю, майже не відкривши багаж.

Нік відповз із пагорба, розвернувся на 180 градусів та оглянув свій слід. Йому було не по собі. Насправді він нічого не бачив позаду себе, але йому здалося, що почув короткий дзвінок, який не відповідав звукам тварин. "Інтуїція", - подумав він. Або просто надмірна обережність у цій чужій країні. Він вивчав дорогу та бунду – нічого.

Йому знадобилася година, щоб кружляти, щоб захистити себе від поглядів з внутрішнього дворика, і підійти до будинку. Він проповз на шістдесят футів від групи за ширми і сховався за товстим кострубатим деревом; інші доглянуті кущі та барвисті насадження були надто маленькими, щоб приховати карлика. Він направив свій телескоп через проріз у гілках. Під цим кутом не було б видимих сонячних відблисків від об'єктива.

Він міг чути лише уривки розмов. Здавалося, що вони мали приємну зустріч. На столах стояли склянки, чашки та пляшки. Очевидно, Буті приїхав сюди, щоби добре пообідати. Він дуже хотів цього. Патріарх, схожий на господаря, багато розмовляв, як і Джон Джонсон та інший чорношкірий, жилистий, невисокий тип у темно-коричневій сорочці, штанях та важких черевиках. Після того, як він спостерігав протягом мінімум півгодини, він побачив, як Джонсон підняв зі столу пакет, який він дізнався як той, який отримав Буті в Нью-Йорку, або його близнюка. Нік ніколи не поспішав із висновками. Він чув, як Джонсон сказав: "... трохи ... дванадцять тисяч ... нам життєво важливо ... ми любимо платити ... нічого дарма ..."

Літній чоловік сказав: «…пожертви були кращими раніше… санкції… добра воля…» Він говорив рівно і тихо, але Ніку здалося, що він чув слова «золоті бивні».

Джонсон розгорнув аркуш паперу з пакета, який почув Нік: «Нитки та голки… безглуздий код, але зрозумілий…»

Його багатий баритон звучав краще за інші голоси. Він продовжив: «...це гарна зброя, а патрони надійні. Вибухівка завжди працює, принаймні поки що. Краще, ніж A16...» Нік втратив залишок слів у хіхіканні.

Ззаду дорогою, якою їхав Нік, загудів мотор. З'явився курний «Фольксваген», припаркований на під'їзній доріжці. Жінка років сорока увійшла до будинку, її зустрів чоловік похилого віку і представив Буті як Марту Райєрсон. Жінка рухалася так, ніби велику частину часу проводила на вулиці; її хода була швидкою, її координація чудова. Нік вирішив, що вона майже красива, з виразними відкритими рисами обличчя і акуратним коротким каштановим волоссям, яке залишилося на місці, коли вона зняла капелюх з широкими полями.

Тяжкий голос позаду Ніка сказав: «Не рухайся швидко».

Дуже швидко - Нік не ворухнувся. Ви можете зрозуміти, коли вони мають на увазі, і, ймовірно, у вас є що підкріпити. Глибокий голос із музичним британським акцентом сказав комусь, кого Нік не міг бачити: «Занга, скажи містеру Презу». Потім голосніше: «Тепер ти можеш розвернутися».

Нік повернувся. Негр середнього зросту в білих шортах і блідо-блакитній спортивній сорочці стояв із двоствольним дробовиком під пахвою, націленим ліворуч від колін Ніка. Рушниця була дорогою, з чіткими і глибокими гравіюваннями на металі, і вона була десятого калібру - переносна гармата ближньої дії.

Ці думки проходили у його голові, коли він спокійно спостерігав за своїм викрадачом. Він не збирався спочатку рухатися чи говорити – це змушувало деяких нервувати.


Його увагу привернув рух убік. Двоє собак, яких він бачив у маленькому будиночку на початку дороги, підійшли до негра і подивилися на Ніка, ніби кажучи: «Наш обід?»

Це були родезійські ріджбеки, іноді звані собаками-левами, вагою близько ста фунтів кожен. Вони можуть зламати оленячу ногу хваткою та поворотом, збити велику дичину своїм тараном, а троє з них можуть утримати лева. Негр сказав: «Стій, Гімбо. Стій, Джейн».

Вони сіли поряд із ним і розкрили мови у бік Ніка. Інший чоловік глянув на них. Нік повернувся і відскочив, намагаючись утримати дерево між собою та дробовиком.

Він розраховував кілька речей. Собакам щойно сказали «залишатися». Це може затримати їх на мить. Негр, мабуть, не був тут лідером – не у «білій» Родезії – і, можливо, йому сказали б не стріляти.

Блам! Схоже на постріл з обох стволів. Нік почув виття і вереск світла, що розсікало повітря там, де він був мить назад. Він ударився об гараж, до якого він наближався, утворивши зазубрене коло праворуч від нього. Він побачив це, коли схопився, зачепився рукою за дах гаража і кинув своє тіло нагору і на вершину в один стрибок і перекотився.

Коли він зник з поля зору, він почув скрегіт лап собак і більш важкі звуки людини, що біжить. Кожен із собак видав гучний хрипкий гавкіт, який розносився по довжині, ніби кажучи: «Ось він!»

Нік міг уявити собі, як вони виставили передні лапи на стінку гаража, ці величезні роти із зубами довжиною в дюйм, які нагадували йому крокодилів, із надією вкусити. Дві чорні руки схопилися за край даху. З'явилося сердите обличчя негра. Нік вихопив Вільгельміну і скорчився, поставивши стовбур у дюймі від носа чоловіка. Вони обидва на мить завмерли, дивлячись один одному у вічі. Нік заперечливо похитав головою і сказав: «Ні».

Чорне обличчя не змінило виразу. Сильні руки розкрилися, і він зник з поля зору. На 125-й вулиці, подумав Нік, його назвали б справжнім класним котом.

Він оглянув дах. Вона була вкрита складом світлого кольору, схожим на гладку тверду штукатурку, і не мав перешкод. Якби вона не була трохи нахилена назад, ви могли б поставити сітку і використовувати її для настільного тенісного корту. Погане місце для захисту. Він звів очі. Вони могли залізти на будь-яке з дюжин дерев і вистрілити в нього, якщо до цього дійде.

Він вийняв Х'юго і розкопав ліпнину. Можливо, йому вдасться виконати дірку в пластиці і вкрасти машину - якби вона була всередині стійл. Х'юго, його сталь вбивалася з усією своєю міццю, вибивала стружку розміром менше нігтя. Йому знадобиться година, щоб зробити чашу для вибухівки. Він вклав Х'юго в піхви.

Він чув голоси. Чоловік крикнув: "Тембо - хто там нагорі?"

Тембо описав його. Буті вигукнула: "Енді Грант!"

Голос першої людини, британський із відтінком шотландського задирка, запитав, хто такий Енді Грант. Буті пояснила і додала, що має пістолет.

Глибокий тон Тембо підтвердив це. «У нього це із собою. Люгер».

Нік зітхнув. Тембо був поряд. Він здогадався, що шотландський акцент належав літній людині, яку він бачив у внутрішньому дворику. У ньому був авторитет. Тепер там говорилося: «Опустіть зброю, хлопці. Не треба було стріляти, Тембо.

"Я не намагався його застрелити", - відповів голос Тембо.

Нік вирішив, що вірить в це - але постріл був страшенно близький.

Голос із задирком звучав голосніше. "Привіт, Енді Грант?"

"Так", - відповів Нік. Вони все одно знали.

«У тебе чудове хайлендське ім'я. Ти шотландець?

«Так давно я не знав, у який кінець кілта влізти».

«Тобі варто повчитися, друже. Вони зручніші за шорт». Співрозмовник усміхнувся. "Хочете спуститися?"

"Ні."

«Що ж, глянь на нас. Ми не завдамо тобі шкоди».

Нік вирішив ризикнути. Він сумнівався, що вони б убили його випадково, на очах у Буті. І він не збирався нічого вигравати з цього даху - це була одна з найгірших позицій, у які він колись потрапляв. Найпростіше могло виявитися найнебезпечнішим. Він був радий, що жоден із його злісних супротивників ніколи не втягував його в таку пастку. Юда кинув би кілька гранат і потім зрешетив його рушничним вогнем з дерев для страховки. Він схилив голову набік і додав усмішку: "Усім привіт".

Як не дивно, у цей момент система гучного зв'язку залила територію барабанним дробом. Усі завмерли. Потім гарний оркестр - він був схожий на Scots Guards Band або Grenadiers - загримів і загримів у перші такти "Garb of Auld Gaul". У центрі групи під ним, старий з обвітреною шкірою, понад шість футів довжини, худий і прямий, як виска, заревів: «Гаррі! Будь ласка, піди і зменш трохи».

Біла людина, яку Кік бачив у групі у внутрішньому дворику, повернувся і побіг до будинку. Літній чоловік знову глянув на Ніка. «Вибач, ми не очікували на розмову з музикою. Це чудова мелодія. Ви її дізнаєтесь?

Нік кивнув і назвав її.


Старий глянув на нього. Він мав добре, задумливе обличчя, і він стояв спокійно. Ніку стало ніяково. Поки ви їх не впізнали, це був найнебезпечніший тип у світі. Вони були вірними і прямими - чи чистою отрутою. Саме вони вели війська з батогом. Марширували туди-сюди окопами, співаючи "Highland Laddie", поки їх не збили і не замінили іншими. Вони сиділи в сідлах як шістнадцяті улани, коли вони натрапили на сорок тисяч сикхів із шістдесятьма сімома артилерійськими знаряддями в Алівалі. Чортові дурні, звісно, напали.

Нік подивився вниз. Історія була дуже корисною; це дало вам шанс проти чоловіків та зменшило ваші помилки. Добі стояла за двадцять футів позаду високого старого. З нею були ще двоє білих чоловіків, яких він помітив на ґанку, та жінка, яку представили як Марту Райєрсон. Вона одягла капелюх із широкими полями і виглядала милою матроною за англійським садовим чаєм.

Старий сказав: «Містер Грант – я Пітер ван През. Ви знаєте міс Делонг. Дозвольте мені уявити місіс Марту Райєрсон. І містера Томмі Хоу ліворуч від неї, а містера Фреда Максвелла праворуч».

Нік кивнув усім і сказав, що дуже задоволений. Сонце, як розпечене залізо, лягало йому на шию, куди не доходив піратський кашкет. Він зрозумів, як він має виглядати, взяв це лівою рукою, витер лоба і прибрав.

Ван През сказав: «Гаряче там. Чи не могли б ви кинути пістолет і приєднатися до нас за чимось крутішим?»

«Я хотів би щось круте, але краще залишу собі пістолет. Я впевнений, що ми зможемо це обговорити.

«Сер-р-ре, ми можемо. Міс Делонг каже, що думає, що ви є агентом американського ФБР. Якщо так, то ви не сваритеся з нами».

«Звичайно, я турбуюся не лише про безпеку міс Делонг. Ось чому я пішов за нею».

Буті не могла мовчати. Вона сказала: Як ви дізналися, що я приїхала сюди? Я весь час дивилася у дзеркало. Ви не були позаду мене».

"Так, був", - сказав Нік. «Ти просто недостатньо уважно придивився. Тобі слід було пройти під'їзною доріжкою. Потім повернути назад. Тоді ти б мене спіймала».

Буті вп'ялася в нього поглядом. Якби від погляду могла з'явитися висипка! «Одяги Старої Галлії», тепер м'якіші, закінчилися. Група перейшла на Road to the Isles. Біла людина повільно поверталася з дому. Нік кинув погляд під підтримуючу руку. Щось ворухнулось у кутку даху, ззаду.

"Можу я спуститися..."

«Кинь зброю, друже». Тон не був такий ніжний.

Нік похитав головою, вдаючи, що думає. Щось скреготало поверх бойової музики, і його охопила мережа, і його знесло з даху. Він намацував Вільгельміну, коли він приземлився з приголомшливим гуркотом біля ніг Пітера ван Преза.

Літній чоловік стрибнув, обома руками схопив Ніка за руку з пістолетом, коли Вільгельміна заплуталася у мотузці сітки. За мить Томмі і Фред потрапили в стопку. "Люгер" смикнувся від нього. Ще одна складка ставки накрила його, коли білі відскочили назад, і два чорні перевернули кінці сітки з відпрацьованою точністю.


Розділ четвертий


Нік частково приземлився на голову. Він думав, що його рефлекси нормальні, але вони сповільнилися на кілька секунд, хоч він розумів усе, що відбувалося. Він відчував себе телеглядачем, який сидів так довго, що він задубілий, а його м'язи відмовляються активуватися, хоча його розум продовжує поглинати вміст екрану.

Це було страшенно принизливо. Двоє чорних взяли кінці сіток і відступили. Вони нагадували Тембо. Він уявив, що одним із них може бути Занга, який прийшов попередити Пітера. Він побачив, як Джон Дж. Джонсон вийшов з-за рогу гаража. Він був там, щоб допомогти їм із сіткою.

Гурт заграв «Dumbarton's Drums», і Нік спохмурнів. Запальна музика навмисно звучала, щоб заглушити шум людей і мережі, що рухаються. Пітер ван Прес організував рух за секунди за допомогою плавної тактики досвідченого стратега. Він справляв враження симпатичного, ексцентричного старого, який грає на волинці для своїх друзів і шкодує про втрату коней для кавалерії, бо це заважає полюванню на лисицю, коли він перебуває на справжній службі. Досить історичної довідки – старий, мабуть, розбирався у комп'ютерному аналізі з випадковим вибором.

Нік зробив пару глибоких вдихів. Його голова прояснилася, але він почував себе не менш безглуздо скутим, як тільки що спіймана дичина. Він міг дотягнутися до Х'юго і миттєво звільнитися, але Томмі Хоу тримав «люгер» дуже професійно, і можна посперечатися, що тут і там було заховано іншу вогневу міць.

Буті хихикнула. «Якби Дж. Едгар міг бачити тебе зараз…»

Нік відчув, як жар піднімається по його шиї. Чому він не наполіг на цій відпустці чи не пішов на пенсію? Він сказав Пітеру: "Я зараз вип'ю прохолодний напій, якщо ти витягнеш мене з цього безладу".

"Я не думаю, що у вас є ще одна зброя", - сказав Пітер, а потім продемонстрував свою дипломатичну майстерність, не змусивши обшукувати Ніка - після того, як повідомив йому, що він думав про можливість. «Розстебніть його, хлопці. Будь ласка, вибачте за грубе поводження, містере Грант. Але ви порушили кордони, чи знаєте. Нині погані часи. Ніколи не знаєш усього. Мені здається, що це не так.


Що ми маємо якісь сварки, якщо тільки Сполучені Штати не готові чинити на нас жорсткий тиск, а це не має сенсу. Чи ні? "

Тембо розгорнув сітку. Нік підвівся і потер лікоть. Чесно кажучи – я не вірю, що у нас із вами є розбіжності. Міс Делонг – моя турбота”.

Пітер цього не купився, але відмовився. «Ходімо в прохолоду. Такого дня можна випити склянку».

Всі, окрім Тембо та Занги, неквапливо вийшли у внутрішній двір. Пітер особисто приготував віскі та вручив його Ніку. Ще один тонкий жест умиротворення. «Будь-яка людина на ім'я Грант бере віскі з водою. Ви знали, що за вами гналися з великої дороги?

«Я подумав про це один чи двічі, але нічого не побачив. Як ви дізналися, що я прийду?

«Собаки у маленькому будиночку. Ви їх бачили? "

"Так."

Тембо був усередині. Він подзвонив мені, а потім пішов за вами. Собаки стежать беззвучно. Можливо, ви чули, що він наказав їм стримуватись і не попереджати вас. Це схоже на гарчання тварини, але ваше вухо могло не повірити в це”.

Нік згідно кивнув і сьорбнув віскі. А-а-а. Він зауважив, що Ван Пре іноді втрачав задирки своєї мови і говорив, як освічений англієць. Він вказав на гарно обставлений внутрішній дворик. "Дуже хороший будинок, містер ван Пре".

"Дякую. Це показує, на що здатні наполеглива праця, ощадливість та солідна спадщина. Вам цікаво, що мене звуть на африкаанс, а мої вчинки та акцент – шотландський. Моя мати - Дункан - вийшла заміж за Ван Преза. Він вигадав перші походи з Південної Африки та багато з цього». Він махнув рукою на безкраї простори землі. «Велика рогата худоба, тютюн, корисні копалини. У нього було пильне око».

Інші розсілися по поролонових стільцях та шезлонгах. Патіо слугувало б маленькому сімейному курортному готелю. Буті була поруч із Джоном Джонсоном, Хоу, Максвеллом та Зангою. Місіс Райєрсон принесла Ніку тацю з закусками - м'ясом і сиром на трикутниках з хліба, горіхів та кренделів. Нік взяв жменю. Вона сіла з ними. «У вас була довга гаряча прогулянка. Містер Грант. Я могла б вас відвезти. Це ваш БМВ припаркований біля шосе?

"Так", - сказав Нік. «Міцні ворота зупинили мене. Я не знав, що так далеко».

Місіс Райєрсон підштовхнула піднос до його ліктя. «Спробуй білтонг. Ось…» Вона вказала на щось, схоже на сушену яловичину, скручену на хлібі з краплями соусу. «Білтонг – це просто солоне м'ясо, але воно чудове, якщо його правильно приготувати. Це трохи перцевого соусу на білтонгу».

Нік посміхнувся їй і спробував одне з канапе, коли його розум клацнув. Білтонг-білтонг-білтонг. На мить він згадав останній проникливий, добрий погляд і обережність Хоука. Його лікоть хворів, і він потер його. Так, люб'язний Папа Хоук, який виштовхує Джуніора з дверей літака для стрибка з парашутом. Це треба зробити, синку. Я буду там, коли ти вдаришся. Не турбуйтеся, політ беззастережно гарантований.

"Що ви думаєте про Родезію, містере Грант?" - Запитав ван През.

«Чарівно. Захоплююче».

Марта Райєрсон посміхнулася. Ван През різко глянув на неї, і вона весело відповіла йому. "Ви зустрічали багатьох наших громадян?"

«Мастерс, підрядник туру. Алан Вілсон, бізнесмен».

«О, так, Вілсоне. Один із наших найзахопленіших захисників незалежності. І здорових умов для бізнесу.

"Він щось згадав про це".

«Тож хоробрий чоловік. По своєму. По-своєму хоробри римські легіонери. Такий наполовину зацікавлений патріотизм».

«Я думав, з нього вийшов би прекрасний кавалерист Конфедерації», - сказав Нік, наслідуючи приклад. «Ви отримуєте філософію, поєднуючи сміливість, ідеали та жадібність у суміші Waring».

"Уерінг блендор?" - Запитав ван През.

"Машина, яка збирає їх усіх разом", - пояснила місіс Райєрсон. «Він усе перемішує, перетворюючи на суп».

Ван През кивнув, уявляючи собі процес. "Це підходить. І вони ніколи не можуть бути розділені знову. В нас багато таких».

"Але не ти", - обережно сказав Нік. «Я вважаю, ваша думка - більш розумна». Він глянув на Джона Джонсона.

«Розумна? Дехто називає це зрадою. Для протоколу, скажімо, я не можу визначитись».

Нік сумнівався, що розум, що ховається за цими проникливими очима, колись був зруйнований надовго. "Я розумію, що це дуже складна ситуація".

Ван През налив їм у келихи трохи віскі. "Це так. Чия незалежність понад усе? У вас була аналогічна проблема з індіанцями. Чи маємо ми вирішити її на вашу думку?»

Нік відмовився втягуватись у це. Коли він замовк, місіс Райерсон втрутилася: «Ви просто проводите екскурсію, містере Грант? Чи маєте інші інтереси?»

«Я часто думав про те, щоб зайнятися золотим бізнесом. Вілсон відмовив мені, коли я спробував купити його. Я чув, що гірничодобувна компанія Taylor-Hill-Boreman Mining Company зробила нові копальні.

"На вашому місці я б тримався від них подалі", - швидко сказав ван През.

"Чому?"

"У них є ринки збуту для всього, що вони виробляють. І вони - жорсткий натовп із міцними політичними зв'язками. Ходять чутки, що за золотим фасадом коїться й інші речі - дивні чутки про найманих убивць.


Якщо вони зловлять вас, як ми, ви не буде просто в мережі. Ви не виживете”. “І що ж тоді залишається вам як родезійському патріоту?” Ван През знизав плечима. «На балансі». «Чи знаєте ви, що люди також кажуть, що фінансують нових нацистів? півдюжини диктаторів - і зброєю, і золотом". "Я чув. Я не обов'язково вірю". "Це неймовірно?" "Навіщо їм продавати комуністам і фінансувати фашистів?" "Який жарт краще? Спочатку ви кидаєте соціалістів, використовуючи їхні власні гроші для фінансування своїх ударів, а потім ви на дозвіллі добиваєте демократії. Коли все закінчиться, вони збудують статуї Гітлера в кожній столиці світу. Триста футів заввишки. Він зробив би це. Просто. трохи затримався, ось і все.” Ван През і місіс Райерсон запитливо подивилися один на одного. Нік припустив, що ця ідея була тут раніше. Єдиними звуками були трелі та крики птахів. Нарешті ван През сказав: «Я маю подумати про той час для чаю». Він встав. "А потім ми з Буті можемо піти?" «Піди і помийся. Місіс Райєрсон покаже тобі дорогу. Щодо твого відходу, нам доведеться влаштувати індабу тут, на стоянці, з цього приводу». Він махнув рукою, обіймаючи решту. Нік знизав плечима і пішов за місіс Райерсон через розсувні скляні двері до будинку. Вона провела його довгим коридором і вказала на двері. "Туди." Нік прошепотів: «Білтонг гаразд. Роберт Морріс мав відправити більше у Веллі Фордж». Ім'я американського патріота та зимові квартири Вашингтона були впізнавальними словами AX. Місіс Райєрсон дала правильну відповідь. «Ісраель Патнем, генерал із Коннектикуту. Ви прилетіли в невідповідний час, Грант. Джонсона було переправлено контрабандою через Танзанію. Тембо та Занга щойно повернулися із Замбії. Вони мають партизанську групу в джунглях уздовж річки. Вони воюють із родезійською армією зараз. і вони роблять таку гарну роботу, через яку родезійці мали запровадити південноафриканські війська». "Добі принесла гроші?" «Так. Вона лише кур'єр. Але ван През може подумати, що ви бачили дуже багато, щоб її відпустити. Якщо родезійська поліція покаже вам фотографії Тембо та Зангі, ви зможете їх упізнати». "Що ти порадиш?" "Я не знаю. Я мешкаю тут шість років. Я на місці AX P21. Я, мабуть, зможу звільнити вас, якщо вони вас затримають». "Вони не будуть", - пообіцяв Нік. "Не порушуйте своє прикриття, воно надто цінне". "Дякую. А ти..." "N3." Марта Райєрсон проковтнула і заспокоїлася. Нік вирішив, що вона була гарною дівчиною. Вона, як і раніше, була дуже привабливою. І вона, мабуть, знала, що N3 означало Killmaster. Вона прошепотіла: "Удачі" і пішла. Ванна була ультрасучасною та добре обладнаною. Нік швидко вмився, спробував чоловічий лосьйон і одеколон, причесал своє темно-каштанове волосся. Коли він повернувся через довгу залу, ван Пре та його гості зібралися у великій їдальні. Буфет - насправді шведський стіл - стояв на бічному столику довжиною не менше двадцяти п'яти футів, покритий сніговим полотном і прикрашений сяючими столовими приладами. Пітер люб'язно вручив перші великі тарілки місіс Райерсон і Буті і запросив їх почати їсти. Нік завантажив свою тарілку м'ясом та салатом. Хоу був монополістом Буті, що було нормально для Ніка, доки він не з'їв кілька ковтків. Із задньої частини будинку вийшли негр та жінка у білій формі, щоб налити чай. Нік помітив обертові двері і вирішив, що кухня знаходиться за межами комори дворецької. Коли він відчув себе трохи менш спустошеним, Нік люб'язно сказав Ван Презу: «Це чудовий обід. Він нагадує мені Англію». "Дякую." "Ти вирішив мою долю?" «Не будь таким мелодраматичним. Так, ми повинні попросити тебе залишитися хоч би до завтра. Ми зателефонуємо до твоїх друзів і скажемо, що у тебе проблеми з мотором». Нік спохмурнів. Вперше він відчув легку ворожість до свого господаря. Старий пустив коріння в країні, яка раптово розквітла проблемами, як навала сарани. Він міг співчувати йому. Але це надто довільно. "Можу я запитати, чому нас затримують?" - Запитав Нік. «Насправді затримують лише вас. Бути рада прийняти мою гостинність. Не думаю, що ви підете до влади. Це не ваша справа, і ви здається розумною людиною, але ми не можемо ризикувати. Навіть коли ви йдете, я попрошу вас як джентльмена забути про все, що ви тут бачили". «Я думаю, ви маєте на увазі… будь-кого, - поправив Нік. "Так." Повинна була бути причина, через яку вони потребували одноденної милості, мабуть, у них була колона або тактична група між ранчо ван Пре і долиною джунглів. ви дозволите нам повернутися зараз". Серйозний погляд Ван Преза звернувся до Джонсона, Хоу, Тембо. Нік читав заперечення по їхніх обличчях. "Мені дуже шкода, - відповів ван През. "Мені теж", - пробурмотів Нік. Він закінчив трапезу і витягнув сигарету, пошаривши в кишені штанів у пошуках запальнички, не можна сказати, що вони цього не просили, він відчув задоволення від того, що перейшов в атаку, а потім лаяв себе


. Killmaster повинен контролювати свої емоції, особливо своє его. Він не повинен виходити з себе через той несподіваний ляпас з даху гаража, через те, що його пов'язали, як спіймана тварина.

Прибравши запальничку, він вийняв з кишені шорт два овальні, схожі на яйця контейнери. Він був обережний, щоб не прийняти їх за гранули зліва, що містять вибухівку.

Він вивчив кімнату. Вона була з кондиціонером; двері патіо та холу були зачинені. Слуги щойно пройшли через двері до кухні. Це була велика кімната, але Стюарт розробив велике розширення газу, що вибиває, стисненого під дуже високим тиском. Він намацав маленькі перемикачі та вимкнув їх запобіжник. Він голосно сказав: «Що ж, якщо нам доведеться залишитися, я вважаю, ми зробимо з цього максимум користі. Ми можемо ..."

Його голос не перекрив гучний подвійний пуф-пуф та шипіння, коли дві газові бомби випустили свої заряди.

"Що це було?" ван През заревів і наполовину зупинився біля столу.

Нік затримав подих і почав рахувати.

"Я не знаю." - Максвел відповів через стіл і відсунув стілець. «Схоже на невеликий вибух. Десь на підлозі?

Ван През нахилився, ахнув і повільно звалився, як дуб, пробитий ланцюговою пилкою.

"Пітере! Що трапилося?" Максвелл обійшов стіл, похитнувся і впав. Місіс Райєрсон закинула голову, ніби вона спала.

Голова Буті впала на рештки салату. Хоу поперхнувся, вилаявся, сунув руку під куртку, а потім впав на спинку стільця, виглядаючи як Наполеон, що сидить без свідомості. Тембо, що знаходився за три місця від нього, вдалося дістатися Пітера. Це був найгірший напрямок, де він міг піти. Він заснув, як втомлене немовля.

Джон Джонсон був проблемою. Він не знав, що сталося, але він підвівся і відійшов від столу, підозріло принюхуючись. Двоє собак, яких залишили зовні, інтуїтивно знали, що з їхнім господарем щось не так. Вони вдарилися об скляну перегородку з подвійним гуркотом, гавкаючи, їхні гігантські щелепи були маленькими червоними печерами, обрамленими білими зубами. Скло було міцним – витримало.

Джонсон притиснув руку до стегна. Нік підняв тарілку і акуратно встромив її в горло чоловікові.

Джонсон відсахнувся, його обличчя було спокійним і без ненависті, безтурботність у чорному. Рука, яку він тримав на стегні, зненацька звисала вперед на кінці безсилої і свинцевої руки. Він важко зітхнув, спробував узяти себе в руки, рішучість у безпорадних очах виявилася. Нік підняв тарілку ван Преза і зважив її, як диск. Чоловік не здавався легко. Очі Джонсона заплющилися, і він упав.

Нік акуратно поставив тарілку Ван Преза на місце. Він усе ще рахував – сто двадцять один, сто двадцять два. Він не відчував потреби дихати. Одне з його найкращих умінь – затримувати дихання; він міг майже досягти неофіційного рекорду.

Він витяг з кишені Джонсона маленький синій іспанський револьвер, взяв кілька пістолетів у несвідомого Ван Преза, Хау. Максвелл і Тембо. Він витяг Вільгельміну з-за пояса Максвелла і, щоб усе було гаразд, обшукав сумки Буті та місіс Райерсон. Ніхто не мав зброї.

Підбігши до подвійних дверей комори дворецької, він відчинив їх. Простора кімната з разючою кількістю навісних шаф і трьома вбудованими раковинами була порожня. Він побіг через кімнату для краваток на кухню. На іншому кінці кімнати зачинилися сітчасті двері. Чоловік та жінка, які служили їм, бігли через службове подвір'я. Нік зачинив і замкнув двері, щоб собаки не проникли всередину.

Свіже повітря з дивним запахом м'яко струменіло крізь екран. Нік видихнув, спустошив і наповнив легені. Він подумав, чи є у них поруч із кухнею сад зі спеціями. Негри, що біжать, зникли з поля зору.

У великому будинку раптом стало тихо. Єдиними звуками були далекі пташки та тихе дзюрчання води у чайнику на плиті.

У коморі поруч із кухнею Нік знайшов п'ятдесятифутовий моток нейлонової мотузки для білизни. Він повернувся до їдальні. Чоловіки та жінки лежали там, де впали, виглядаючи сумно безпорадними. Тільки Джонсон і Тембо показали ознаки повернення до тями. Джонсон бурмотів нерозбірливі слова. Тембо дуже повільно похитував головою з боку на бік.

Нік зв'язав їх першими, накинувши їм на зап'ястя та кісточки гвоздики, закріплені квадратними вузлами. Він робив це майже не виглядаючи як помічник старого боцмана.


Розділ п'ятий


Знешкодження решти зайняло лише кілька хвилин. Він зв'язав щиколотки Хоу і Максвелла - вони були серйозними хлопцями і він не витримав би удару ногою зі зв'язаними руками - але скріпив лише руки ван Преза і залишив Буті та місіс Райєрсон на волі. Він зібрав пістолети на фуршетному столі і розрядив їх усі, кинувши набої в жирний таз із залишками зеленого салату.

Він задумливо занурив патрони в слиз, а потім насипав у неї салат з іншого.


Потім він узяв чисту тарілку, вибрав дві товсті скибочки ростбіфа і ложку приправлених бобів і сів на місце, яке він займав для обіду.

Джонсон і Тембо прокинулися першими. Собаки сиділи за скляною перегородкою, насторожено спостерігаючи, піднявши шерсть. Джонсон хрипко сказав: «Чорт… ти… Грант. Ти… пошкодуєш… ти… ніколи не приходив на… нашу землю».

"Вашу землю?" Нік зупинився з виделкою яловичини.

Земля мого народу. Ми повернемо її і повісимо таких виродків, як ви. Навіщо ви втручаєтесь? Ви думаєте, що можете правити світом! Ми вам покажемо! Ми робимо це зараз та добре робимо. Більше..."

Його тон ставав усе вищим і вищим. Нік різко сказав: «Заткнися і повернися у свій стілець, якщо зможеш. Я їм".

Джонсон обернувся, насилу підвівся на ноги і застрибнув на своє місце. Тембо, побачивши демонстрацію, нічого не сказав, але зробив те саме. Нік нагадав собі не дозволяти Тембо наближатися до нього зі зброєю.

До того часу, як Нік вимив свою тарілку і налив собі ще одну чашку чаю з чайника на фуршетному столі, затишно теплого у в'язаному вовняному затишному одязі, решта наслідувала приклад Джонсона і Тембо. Вони нічого не сказали, просто глянули на нього. Він хотів відчути себе переможцем і помститися - натомість він почував себе скелетом на бенкеті.

Погляд Ван Преза був сумішшю гніву і розчарування, що змусило його майже пошкодувати про те, що він переміг - наче він вчинив неправильно. Йому довелося самому порушити мовчання. «Міс Делонг і я зараз повернемося до Солсбері. Якщо ви не хочете розповісти мені більше про свою… е… програму. І я буду вдячний за будь-яку інформацію, яку ви хотіли б додати про компанію Тейлор-Хілл-Бореман. . "

"Я нікуди з тобою не піду, звіре!" скрикнула Буті.

"Ну, тепер, Буті", - сказав ван През напрочуд м'яким голосом. «Містер Грант керує ситуацією. Було б гірше, якби він повернувся без вас. Ви плануєте здати нас. Грант?

«Здати вас? Кому? Чому? Ми трохи повеселилися. Я дещо дізнався, але не збираюся нікому про них розповідати. Насправді я забув усі ваші імена. Звучить безглуздо. У мене зазвичай чудова пам'ять. Ні, я зайшов на ваше ранчо, нічого не знайшов, крім міс Делонг, і ми повернулися до міста. Як це звучить? "

«Каже, як горець, – задумливо сказав ван През. «Щодо Тейлор-Хілла. Вони зробили шахту. Можливо, найкращу за золотом у країні. Він швидко продається, але це ви знаєте. Усім. І моя порада все ще актуальна. Тримайтеся від них подалі. У них є політичні зв'язки та сила. Вони будуть уб'ють вас, якщо ви підете проти них”.

"Як щодо того, щоб ми разом підемо проти них?"

"У нас немає причин для цього".

"Ви вірите, що ваші проблеми їх не стосуються?"

"Ще немає. Коли настане день…» Ван През оглянув своїх друзів. «Я повинен був спитати, чи ви згодні зі мною».

Голови ствердно закивали. Джонсон сказав: «Не вір йому. Хонки урядовець. Він ...»

"Ти мені не довіряєш?" – м'яко спитав ван През. "Я зрадник".

Джонсон глянув униз. "Мені шкода."

"Ми розуміємо. Був час, коли мої люди вбивали англійців на місці. Тепер деякі з нас називають себе англійцями, не надто замислюючись про це. Зрештою, Джоне, ми всі ... люди. Частини цілого».

Нік підвівся, витяг Хьюго з піхов і звільнив ван Преза. «Місіс Райерсон, будь ласка, візьміть столовий ніж і звільніть решту. Міс Делонг, ходімо?»

Виразно тихо змахнувши воланом, Буті взяла сумочку і відчинила двері внутрішнього дворика. Двоє собак увірвалися в кімнату, розшивши бісером очі на Ніка, але не зводячи очей з ван Преза. Старий сказав: «Залишся… Джейн… Гімба… залишся».

Собаки зупинялися, виляли хвостами і на льоту ловили шматки м'яса, які Ван През кидав їм. Нік пішов за Буті надвір.

Сидячи у «Зінгері», Нік подивився на ван Преза. «Вибач, якщо я зіпсував усім чай».

Йому здалося, що в його проникливих очах промайнула радість. «Жодної шкоди. Це, здавалося, очистило повітря. Можливо, ми все краще тепер знаємо, де ми стоїмо. Я не думаю, що хлопчики справді повірять тобі, доки не дізнаються, що ти мав на увазі, що мовчав». Раптом ван През випростався, підняв руку і заволав: «Ні! Валло. Все в порядку."

Нік пригнувся, обмацуючи пальцями Вільгельміну. Біля підніжжя невисокого зелено-коричневого дерева за двісті ярдів від нього він побачив безпомилковий силует людини в положенні для стрільби лежачи. Він звузив свої напрочуд проникливі очі і вирішив, що Валло був темношкірим з кухонного персоналу, який обслуговував їх і біг, коли Нік вторгся на кухню.

Нік примружився, різко сфокусувавши свій зір 20/15. На рушниці був оптичний приціл. Він сказав: Що ж, Пітер, ситуація знову змінилася. Ваші люди налаштовані рішуче.

"Ми всі іноді робимо поспішні висновки", - відповів ван През. «Особливо, якщо ми маємо попередні умови. Ніхто з моїх людей ніколи не тікав дуже далеко. Один із них віддав своє життя за мене багато років тому у джунглях. Можливо, я відчуваю, що я їм щось винен за це. Важко розплутати наші особисті справи. мотивація та соціальні дії”.


"Який ваш висновок про мене?" - Запитав Нік з цікавістю і тому, що це буде цінна замітка для використання в майбутньому.

"Вам цікаво, чи можу я застрелити вас дорогою на шосе?"

"Звичайно, ні. Миттю назад ти міг дозволити Валло спіймати мене. Я впевнений, що він полював на досить велику дичину, щоб вразити мене».

Ван През кивнув головою. "Ви маєте рацію. Я вважаю, що ваше слово добре, як і моє. У вас справжня мужність, і зазвичай це означає чесність. Це боягуз, що ухиляється від страху не зі своєї вини, іноді двічі - завдає ударів ножем у спину або дико стріляє в ворогів… Або… бомбить жінок та дітей».

Нік без посмішки похитав головою. Ти знову ведеш мене до політики. Це не моя страва. Я просто хочу благополучно провести цю туристичну групу...»

Задзвонив дзвіночок, різко, посилено. «Почекайте, – сказав ван През. «Це ворота, повз які ви проходили. Ви не хочете зустріти цією дорогою вантажівку для перевезення худоби». Він пробіг широкими сходами - його хода була легкою і пружною, як у юнака - і витяг телефонний апарат із сірої металевої коробки. «Пітер тут…» Він слухав. "Вірно", - гаркнув він, все його ставлення змінилося. «Тримайся подалі від очей».

Він кинув слухавку і гукнув у хату. "Максвелл!"

Почувся крик у відповідь. "Так?"

«Прибуває армійський патруль. Дайте трубку М5. Зробіть це коротко. Код чотири».

"Код чотири". Голова Максвелла ненадовго з'явилася у вікні ґанку, а потім він зник. Ван През кинувся до машини.

«Армія та поліція. Напевно, просто перевіряють».

"Як вони проходять через ваші ворота?" - Запитав Нік. "Розбивають їх?"

Ні. Вони вимагають від усіх нас дублікати ключів». Ван През виглядав стривоженим, напруга малювала зайві лінії на його обвітреному обличчі, вперше з того часу, як Нік зустрів його.

"Думаю, тепер на рахунку кожна хвилина", - м'яко сказав Нік. «Ваш код чотири має бути між звідси та долиною джунглів, і хто б вони не були, вони не можуть швидко рухатися. Я дам вам ще кілька хвилин. Добі – поїхали».

Буті подивилася на Ван Преза. "Роби, як він каже", - гаркнув старий. Він просунув руку у вікно. «Дякую, Грант. Ви маєте бути з горян».

Буті вивела машину на під'їзну дорогу. Вони піднялися на першу вершину і ранчо зникло за ними. "Натискай!" – сказав Нік.

"Чим ти плануєш зайнятися?"

«Дати Пітеру та іншим небагато часу».

"Чому ти так зробив би?" Добі збільшила швидкість, розгойдуючи машину крізь ями у гравії.

"Я в боргу перед ними за цікавий день". З'явилася насосна станція. Все було так, як запам'ятався Ніку – труби йшли під дорогу і виходили на поверхню з обох боків; було місце лише для однієї машини. «Зупинися прямо між цими трубами – біля насосної станції».

Буті пролетіла кілька сотень ярдів, зупинився під зливою пилу та сухої землі. Нік вискочив, відгвинтив вентиль правої задньої шини, і повітря вирвалося назовні. Замінив шток.

Він підійшов до запасного, зняв з нього шток клапана і крутив його в пальцях, поки сердечник не загнувся. Він сперся на вікно Буті. Ось наша історія, коли прибуде армія. У нас вийшло повітря із шини. У запасному не було повітря. Я думаю, що це засмічений шток клапана. Все, що нам зараз потрібне, це насос».

"Ось вони йдуть."

На тлі безхмарного неба здіймався пил - такий ясний, блакитний, що здавався світиться, відретушований яскравим чорнилом. Пил утворив брудну панель, піднімаючись і поширюючись. Її підставою стала дорога, виїмка в бунду. Через виїмку пронісся джип, маленький червоно-жовтий вимпел вилетів з антени, ніби древній списоносець втратив спис і прапор через століття машин. За джипом слідували три бронетранспортери, гігантські броненосці з великокаліберними кулеметами замість морд. За ними йшли дві вантажівки шість на шість, остання з яких буксирувала маленьку цистерну, яка танцювала по нерівній дорозі, як би кажучи: ``Я, можливо, найменша і остання, але не в останню чергу - це вода, яка вам знадобиться коли ти захочеш пити ...

Гунга Дін із гумовими шинами.

Джип зупинився за десять футів від "Зінгера". Офіцер на правому сидінні випадково вибрався з машини і підійшов до Ніка. На ньому було тропічне екіпірування британського типу із шортами, що зберегло гарнізонний кашкет замість сонячного драговини. Йому було не більше тридцяти, і він мав напружений вираз обличчя людини, яка серйозно ставиться до своєї роботи і незадоволена, бо не впевнена, що в неї правильна робота. Прокляття сучасної військової служби роз'їдало його; вони кажуть вам, що це ваш обов'язок, але роблять помилку, навчаючи вас міркувати, щоб ви могли поводитися з сучасним обладнанням. Ви отримуєте до рук історію Нюрнберзького процесу та Женевських конференцій і розумієте, що всі заплуталися, а це означає, що хтось повинен вам брехати. Ви берете книгу Маркса, щоб побачити, про що всі вони сперечаються, і раптово відчуваєте себе сидить на хисткому паркані, слухаючи погані поради, що вигукуються.

Проблеми? - запитав офіцер і уважно оглянув навколишні кущі.

Нік зазначив, що приціл кулемета в першому бронетранспортері залишився на ньому, а офіцер так і не влучив у лінію вогню.


Сталеві рила в наступних двох броньовиках вилізли назовні, одне вліво, одне вправо. Солдат спустився з першої вантажівки і швидко оглянув маленьку насосну станцію.

«Колесо, що спустило», - сказав Нік. Він простягнув вентиль. «Поганий клапан. Я замінив його, але ми не маємо насоса».

"У нас може бути один", - відповів офіцер, не дивлячись на Ніка. Він продовжував спокійно оглядати дорогу попереду, бунду, довколишні дерева з жадібним інтересом звичайного туриста, бажаючи побачити все, але не переймаючись тим, що він пропустив. Нік знав, що нічого не проґав. Нарешті він глянув на Ніка та машину. "Дивне місце, де ти зупинився".

"Чому?"

«Повністю перекриває дорогу».

«Йдеться про те, де повітря вийшло з шини. Думаю, ми зупинилися тут, тому що насосна станція – це єдина видима частина цивілізації».

"Хм-м. Ах, так. Ти американець?"

"Так."

«Я можу побачити ваші документи? Зазвичай, ми цього не робимо, але зараз незвичайні часи. Це спростить завдання, якщо мені не доведеться вас допитувати».

«Що, якщо я не маю жодних документів? Нам не говорили, що ця країна схожа на Європу чи якісь місця із залізною завісою, де на шиї має бути жетон».

"Тоді, будь ласка, скажи мені, хто ти і де був". Офіцер недбало перевірив усі шини, навіть штовхнув одну ногою.

Нік вручив йому свій паспорт. В нагороду він був винагороджений поглядом: «Ви могли просто зробити це в першу чергу».

Офіцер уважно читав, робив запис у блокноті. Наче він сказав: «Ти міг поставити запасне колесо».

«Це було неможливо», - збрехав Нік. «Я використав шток клапана від нього. Ви знаєте ці прокатні машини.

"Я знаю." Він вручив Ніку паспорт та посвідчення особи Едмана Тура. Я лейтенант Сандеман, містер Грант. Ви зустрічали когось у Солсбері?»

«Ян Мастерс – наш турпідрядник».

«Я ніколи не чув про освітні тури Едмана. Вони схожі на American Express?

«Так. Є десятки невеликих туристичних компаній, що спеціалізуються. Ви можете сказати, що не всім потрібний Chevrolet. Наша група складається з молодих жінок із багатих сімей. Дорога прогулянка».

"Яка у вас чудова робота". Сандеман обернувся і покликав джип. "Капрал, будь ласка, принесіть насос для шин".

Сандеман говорив з Буті і заглядав у її папери, поки невисокий грубуватий солдат накачував спущене колесо. Потім офіцер знову повернувся до Ніка. "Що ти тут робив?"

- Ми були в гостях у містера ван Преза, - плавно втрутилася Буті. "Він мій приятель з листування".

"Як мило для нього", - приємно відповів Сандеман. "Ви прийшли разом?"

"Ви знаєте, що ми цього не зробили", - сказав Нік. «Ви бачили мій БМВ, припаркований біля шосе. Міс Делонг поїхала рано, я пішов за нею пізніше. Вона забула, що я не маю ключа від воріт, і я не хотів їх пошкодити. Тож я увійшов. Не збагнув, як далеко це було. Ця частина вашої країни схожа на наш Захід».

Напружене, молоде обличчя Сандемана залишалося невиразним. «Ваша шина накачана. Будь ласка, зупиніться та пропустіть нас».

Він відсалютував їм і заліз у джип, що проїжджав повз. Колона зникла у власному пилюці.

Буті повела машину до головної дороги. Після того, як Нік відкрив шлагбаум ключем, який вона йому дала, і закрила його за ними, вона сказала: Перш ніж ти сядеш в машину, я хочу сказати тобі, Енді, це було мило з твого боку. Я не знаю, чому ти це зробив, але я знаю, що кожна хвилина зволікання допомогла Ван Презу».

«І деяким іншим. Він мені подобається. А решта цих людей, я думаю, хороші люди, коли вони вдома і спокійно живуть там».

Вона зупинила машину поруч із БМВ і на мить замислилась. "Я не розумію. Тобі подобалися - Джонсон і Тембо теж?

"Звісно. І Валло. Навіть якщо я майже не бачив його, мені подобається людина, яка добре виконує свою роботу».

Буті зітхнула і похитала головою. Нік подумав, що вона справді прекрасна у тьмяному світлі. Її яскраве світле волосся було розпатлане, риси обличчя видавали втому, але її зухвале підборіддя було підняте, а витончена лінія підборіддя була твердою. Він відчував до неї великий інтерес - навіщо такій гарній дівчині, яка, мабуть, могла мати все, що завгодно, у світі, брати участь у міжнародній політиці? Це було більше, ніж просто порятунок від нудьги чи спосіб відчути себе важливим. Коли ця дівчина віддалася, то це було серйозним зобов'язанням.

"У тебе стомлений вигляд, Буті", - м'яко сказав він. "Може, ми зупинимося десь, щоб підбадьоритися, як кажуть тут?"

Вона відкинула голову, виставила вперед ноги і зітхнула. «Так. Думаю, всі ці сюрпризи втомили мене. Так, давай зупинимося десь».

"Ми зробимо краще, ніж це". Він вийшов і обійшов машину. "Рухайся".

"А як щодо вашої машини?" - спитала вона, підкоряючись.

«Я заберу її згодом. Думаю, в моєму рахунку можна використовувати його як особисте обслуговування для клієнта».

Він легким кроком покотив машину у бік Солсбері. Буті глянула на нього, потім поклала голову на спинку сидіння і вивчила цю людину, яка все більше і більше ставала для неї загадкою і все більше приваблювала її. Вона вирішила, що він гарний, і на крок попереду.


Першу думку, коли вона вважала його красивою і порожньою, як і багато інших, яких вона зустрічала. У його рисах була акторська гнучкість. Вона бачила, як вони суворо виглядають, як граніт, але вирішила, що в очах завжди була якась доброта, яка ніколи не змінювалася.

У його силі та твердому намірі не було сумнівів, але він стримувався – милосердям? Це було не зовсім правильно, але має бути. Він, мабуть, був якимсь державним агентом, хоча міг бути приватним детективом, найнятим – Едманом Турсом – її батьком? Вона згадала, як ван Презу не вдалося досягти від нього точного союзу. Вона зітхнула, дозволила своїй голові опуститися на його плече і поклала одну руку на його ногу, не чуттєвий дотик, просто тому, що це було природне становище, в якому вона впала. Він поплескав її по руці, і вона відчула тепло в грудях та животі. Цей ніжний жест викликав у неї більше, ніж еротичну ласку. Багато чоловіків. Мабуть, у ліжку йому було приємно, хоча це не обов'язково мало бути. Вона була майже впевнена, що він переспав з Рут, і наступного ранку Рут виглядала задоволеною і з мрійливими очима, так що, можливо ...

Вона спала.

Нік знаходив її вагу приємним, вона добре пахла і почувала себе добре. Він обійняв її. Вона замуркотіла і ще більше розслабилася проти нього. Він вів машину автоматично і побудував кілька фантазій, у яких Буті залучався до різноманітних цікавих ситуацій. Коли він під'їхав до готелю Meikles, він пробурмотів: «Попий…»

"Хмпф...?" Йому подобалося дивитися, як вона прокидається. «Дякую, що дозволили мені поспати». Вона стала повністю настороженою, а не в напівнесвідомому стані, як багато жінок, ніби вони ненавиділи знову дивитися в обличчя світові.

Біля дверей її кімнати він зупинився, поки вона не сказала: Ой, давай вип'ємо. Я не знаю, де зараз інші, а ти?

"Ні" '

"Ви хочете одягтися і піти пообідати?"

"Ні."

"Ненавиджу їсти на самоті..."

"Я теж." Зазвичай він цього не робив, але він був здивований, усвідомивши, що сьогодні ввечері це було правдою. Він не хотів покидати її і зіткнутися з самотністю своєї кімнати чи єдиним столом у їдальні». Погане замовлення із обслуговування номерів. "

«Будь ласка, спочатку принеси лід та пару пляшок содової».

Він замовив налаштування та меню, а потім зателефонував Селфріджу, щоб забрати "Зінгера" та Мастерсу, щоб привезти BMW. Дівчина телефоном у «Мастерс» сказала: «Це трохи незвично, містере Грант. Буде доплата».

«Порадьтеся з Яном Мастерсом», - сказав він. "Я супроводжую тур".

"О, тоді може бути ніякої додаткової плати".

"Дякую." Він повісив слухавку. Вони швидко навчилися туристичного бізнесу. Він запитував, чи отримував Гас Бойд грошовий платіж від Мастерс. Це не його справа, і йому було все одно, вам просто хотілося точно знати, де всі стоять і якого зросту.

Вони насолоджувалися двома напоями, чудовою вечерею з гарною пляшкою рожевого вина і відсунули диван, щоб дивитися на вогні міста з кавою та бренді. Буті вимкнула світло, за винятком лампи, на яку вона повісила рушник. "Це заспокоює", - пояснила вона.

"Інтимно", - відповів Нік.

"Небезпечно".

"Чуттєво."

Вона сміялася. «Кілька років тому доброчесна дівчина не стала б потрапляти в таку ситуацію. Одна у своїй спальні. Двері зачинені".

"Я замкнув її", - весело сказав Нік. «Ось коли чеснота була сама по собі нагородою – нудьга. Чи ти нагадуєш мені, що ти доброчесна?»

"Я ... я не знаю". Вона розтяглася у вітальні, відкриваючи йому натхненний вигляд на свої довгі, одягнені в нейлон ноги у темряві. Вони були чудові при денному світлі; в м'якій таємничості майже темряви вони перетворилися на два візерунки захоплюючих вигинів. Вона знала, що він мрійливо дивиться на них поверх чарки з бренді. Нехай - вона знала, що вони гарні. Насправді вона знала, що вони чудові - вона часто порівнювала їх із нібито ідеальними у недільних рекламних оголошеннях журналу «Йорк Таймс». Гладкі моделі стали еталоном досконалості в Техасі, хоча більшість знаючих жінок приховували свої Times і вдавали, що лояльно читають лише місцеві газети.

Вона скоса подивилась на нього. Він подарував тобі дуже тепле почуття. «Зручно, – вирішила вона. З ним було дуже зручно. Вона згадала їхні контакти в літаку тієї першої ночі. Ух! Усі мужики. Вона була така впевнена, що він нікуди не годиться, що вона неправильно зіграла з ним - ось чому він пішов з Рут після того першого обіду. Вона відкинула його, тепер він повернувся, і він того вартий. Вона бачила в ньому кілька чоловіків в одному – друг, радник, довірена особа. Вона ковзнула по батькові, коханцю. Ви знали, що можете покластися на нього. Пітер ван През прояснив це. Вона відчула приплив гордості за те враження, яке він справив. Сяйво поширилося вгору по її шиї та вниз до основи її хребта.

Вона відчула його руку на своїх грудях, і раптом він смикав потрібне місце, і їй довелося відсапатися, щоб не підстрибнути. Він був такий ніжний. Чи означає це дуже багато практики? Ні, він був від природи обдарований тонкими дотиками, часом він рухався як навчений танцюрист. Вона зітхнула і торкнулася його губ. Хммм.


Вона чудово летіла в космосі, але могла літати, коли хотіла, просто простягаючи руку, як крило. Вона щільно заплющила очі і зробила повільну петлю, яка перемішала тепло в її животі, як це робила машина для намотування петель у парку розваг Сантон. Його рот був таким податливим - чи можна сказати, що у чоловіка були напрочуд гарні губи?

Її блузка була знята, а спідниця розстебнута. Вона підняла стегна, щоб йому було легше, і перестала розстібати його сорочку. Вона підняла його майку і пальцями знайшла м'який пушок на його грудях, розгладжуючи його так і так, ніби ви доглядали собачі пучки. Від нього чарівно пахло чоловіком. Його соски відреагували на її мову, і вона внутрішньо хихікнула, задоволена, що не тільки її збуджує правильний дотик. Одного разу його хребет вигнувся, і він видав задоволений звук. Вона повільно всмоктувала затверділі конуси плоті, миттєво захоплюючи їх знову, коли вони виривалися з її губ, радіючи з того, як розпрямляються його плечі, з рефлекторним задоволенням при кожній втраті та поверненні. Її бюстгальтера не було. Нехай він виявить, що вона складена краще, ніж Рут.

Вона відчула печіння – від захоплення, а не від болю. Ні, не горить, вібрація. Тепла вібрація, ніби одна з цих машин для масажу пульсацій одразу охопила її тіло.

Вона відчула, як його губи опускаються до її грудей, цілуючи її звуження кругами вологого тепла. Ой! дуже хороша людина. Вона відчула, як він послабив її пояс із підв'язками і розстебнув петлиці однієї панчохи. Потім їх скотили – пішли. Вона витягла свої довгі ноги, відчуваючи, як напруга залишає її м'язи і змінюється чудовим розслабленим теплом. "О так, - подумала вона, - по пенні за фунт" - це те, що говорять у Родезії?

Тильною стороною долоні вона зачепила пряжку його ременя, і майже не замислюючись, вона повернула руку і розстебнула його. М'який удар - вона припустила, що це його штани та шорти впали на підлогу. Вона розплющила очі напівтемряві. Щоправда. А… Вона проковтнула і відчула себе чудово задушеною, коли він поцілував її та потер її спину та попку.

Вона притиснулася до нього і спробувала подовжити подих, дихання було таким коротким і рвучким, що було ніяково. Він би знав, що вона справді важко дихає по ньому. Його пальці погладили її стегна, вона ахнула, і її самокритика зникла. Її хребет був стовпом теплої солодкої олії, а розум - казаном згоди. Зрештою, коли дві людини справді насолоджувалися і дбали...

Вона поцілувала його тіло, відповідаючи на ривок уперед і поштовх свого лібідо, яке порвало останні її мотузки умовної стриманості. Все гаразд, мені це потрібно, це так… добре. Ідеальний контакт зробив її напруженою. Вона застигла на мить, а потім розслабилася, як квітка, що розпускається, у сповільненому фільмі про природу. О-о. Стовп теплої олії майже закипів у її животі, вирував і чудово пульсував навколо її серця, тік через легені, що згинаються, поки вони не відчули себе гарячими. Вона знову проковтнула. Тремтячі стрижні, як кульки неону, що світяться, спускалися від її попереку до її черепа. Вона уявила, як її золоте волосся стирчить вгору і вгору, залите статичною електрикою. Звісно, це було не так, просто так здавалося.

Він залишив її на мить і повернув її. Вона залишалася зовсім податливою, тільки швидкі підйоми та опускання її щедрих грудей і швидке дихання показували, що вона жива. "Він візьме мене, - подумала вона, - як слід". Дівчина зрештою любить, коли її беруть. О-о. Зітхання і зітхання. Довгий вдих і шепіт: О так.

Вона відчувала, що її приймають чудово, не раз, а знову і знову. Шар за шаром тепла глибина поширюється та вітається, а потім відступає та звільняє місце для наступного просування. Вона почувала себе так, ніби була побудована як артишок з ніжним листям усередині, і кожен був одержимий і взятий. Вона корчилася і працювала з ним, щоб прискорити збирання врожаю. Її щока була вологою, і вона подумала, що від шокуючого захоплення течуть сльози, але вони не мали значення. Вона не усвідомлювала, що її нігті впивалися в його плоть, як кігті екстатичної кішки, що згинаються. Він висунув свої попереки вперед, поки їхні тазові кістки не зімкнулися так само сильно, як стиснутий кулак, відчуваючи, як вона жадібно тягнеться своїм тілом для його стійкого випаду.

«Дорога, - пробурмотів він, - ти така страшенно гарна, що лякаєш мене. Я хотів сказати тобі раніше...»

«Скажи… мені… зараз», – видихнула вона.


* * *

Юда, перш ніж він називав себе Майком Бором, знайшов Стеша Фостера в Бомбеї, де Фостер був торговцем безліччю порочних справ людства, які виникають, коли з'являються незліченні, небажані, величезні його маси. Юда залучив Бором до найму трьох дрібних оптових торговців. Знаходячись на борту португальського моторного вітрильника Іуди, Фостер потрапив прямо в середину однієї з маленьких проблем Юди. Юда хотів, щоб у них був кокаїн гарної якості, і він не хотів платити за нього, особливо тому, що він хотів прибрати двох чоловіків і жінку з дороги, тому що їхня діяльність добре вписувалася в його організацію, що розвивається.


Вони були пов'язані, як тільки судно зникло з суші, бороздячи спекотне на вигляд Аравійське море і прямуючи на південь в Коломбо. У своїй розкішно обставленій каюті Юда задумливо сказав Генріху Мюллеру, а Фостер слухав: «Найкраще для них місце за бортом».

"Так", - погодився Мюллер.

Фостер вирішив, що його перевіряють. Він витримав випробування, бо Бомбей був паршивим місцем для поляка, щоб заробляти життя, навіть якщо він завжди на шість стрибків випереджав місцевих бандитів. Мовна проблема була занадто велика, а ти страшенно впадав у вічі. Цей Юда будував велике підприємство та мав реальні гроші.

Він запитав. - "Хочеш, щоб я їх викинув?"

«Будьте ласкаві, - промуркотів Юда.

Фостер підняв їх на палубу зі зв'язаними руками, одного за одним, спочатку жінку. Він перерізав їм ковтки, повністю відрізав голови від тіл і обробив трупи, перш ніж кинути тіла у брудне на вигляд море. Він зробив обтяжений вузол з одягу та й кинув його. Коли він закінчив, на палубі залишилася калюжа крові шириною всього в ярд, що утворила червону рідку калюжу.

Фостер поквапно кинув голову одну за одною.

Іуда, що стояв з Мюллером біля керма, схвально кивнув. - "Пролийте це зі шланга", - наказав він Мюллеру. "Фостер, давай поговоримо".

Це була людина, якій Юда наказав стежити за Ніком, і при цьому припустився помилки, хоча це могло обернутися плюсом. У Фостера була жадібність свині, звичаї ласки та розважливість павіана. Дорослий павіан розумніший за більшість собак, за винятком самки родезійського ріджбека, але бабуїн мислить дивними маленькими колами, і його перевершили чоловіки, у яких був час виліпити зброю з наявних паличок та каміння.

Юда сказав Фостерові: «Дивися, Ендрю Грант небезпечний, тримайся подалі від його очей. Ми подбаємо про нього».

Мозок бабуїна Фостера одразу дійшов висновку, що він отримає зізнання, подбавши про Ґранта. Якби він досяг успіху, то, мабуть, домігся б визнання; Іуда вважав себе опортуністом. Він підійшов дуже близько.

Це був чоловік, який вранці бачив, як Нік уникав "Мейклес". Маленький, акуратно одягнений чоловік із потужними плечима, сутулими, як у павіана. Такий ненав'язливий серед людей на тротуарах, що Нік його не помітив.


Розділ шостий


Нік прокинувся ще до світанку і замовив каву, щойно обслуговування в номерах запрацювало. Він поцілував Буті, прокидаючись, - із задоволенням зазначивши, що її настрій відповідає його власному; любовні веселощі були чудовими, тепер справа за новим днем. Зробіть прощання бездоганним, і ваше очікування наступного поцілунку полегшить безліч важких моментів. Вона випила каву після довгих прощальних обіймів і вислизнула після того, як він перевірив коридор, коли все було чисто.

Коли Нік чистив спортивну куртку, з'явився Гас Бойд, яскравий і бадьорий. Він понюхав повітря в кімнаті. Нік подумки спохмурнів, кондиціонер не забрав усі духи Буті. Гас сказав: Ах, дружба. Чудова Varia et mutabilis semper femina».

Ніку довелося посміхнутися. Хлопець був спостережливим і непогано розбирався латиною. Як би це ви переклали? Жінка завжди непостійна?

«Я віддаю перевагу щасливим клієнтам», - сказав Нік. "Як справи у Джанет".

Гас налив собі кави. «Вона солодкий коржик. На одній із цих чашок помада. Ти залишаєш зачіпки всюди».

"Ні, ні", - Нік не кинув погляд на буфет. «Вона нічого не вдягла перед від'їздом. Всі інші дівчата... еээ, задоволені зусиллями Едмана?»

«Вони у захваті від цього місця. Жодної чортової скарги, що, як ви знаєте, незвично. Минулого разу була безкоштовна ніч, щоб вони могли досліджувати ресторани, якщо захочуть. Кожна з них мала побачення з одним з цих колоніальних типів, і вони це прийняли».

"Ян Мастерс підбив своїх хлопчиків на це?"

Гас знизав плечима. "Може бути. Я заохочую це. І якщо Мастерс покладе на рахунок кілька чеків за вечерею, я ніколи не заперечую, доки тур проходить добре».

"Ми все ще їдемо з Солсбері сьогодні вдень?"

«Так. Ми летимо до Булавайо і сядемо на ранковий поїзд до заповідника».

"Ви можете обійтися без мене?" Нік вимкнув світло і відчинив балконні двері. Яскраве сонце та свіже повітря заливали кімнату. Він дав Гасові сигарету, сам закурив. «Я приєднаюся до вас у Wankie. Я хочу ретельніше вивчити ситуацію із золотом. Ми ще переможемо цих виродків. Вони мають джерело, і вони не хочуть дозволяти нам ним користуватися».

"Звісно." - Гас знизав плечима. Це все рутинно. Мастерс має офіс у Булавайо, який обробляє туди переклади». Насправді, хоч Нік йому подобався, йому було приємно втратити його – надовго чи ненадовго. Він вважав за краще роздавати чайові без спостереження - ви могли отримати непоганий відсоток за довгу поїздку, не втрачаючи при цьому офіціантів і носіїв, а в Булавайо був чудовий магазин, де жінки зазвичай втрачали будь-яку ощадливість і витрачали долари як копійки. Вони купували смарагди Сандавани, мідне начиння, вироби зі шкіри антилоп та зебри в такій кількості, на яку йому завжди доводилося влаштовувати окреме відправлення багажу.


Він мав комісію з магазином. Минулого разу його частка становила 240 доларів. Непогано для зупинки годинника. «Будь обережним, Нік. Те, як Вілсон говорив цього разу, дуже відрізнялося від того, коли я вів з ним справи раніше. Чувак, що за маячня ти наклав!» Він похитав головою під час спогаду. "Він став... небезпечним, я думаю".

Так у тебе теж таке враження? Нік здригнувся, промацуючи запалені ребра. Той провал з даху Ван Преза нікому не допоміг. «Цей хлопець може бути чорним убивцею. Ви маєте на увазі, що не помічали цього раніше? Коли ви купили золото по тридцять доларів за унцію?

Гас почервонів. «Я подумав - чорт забирай, я не знаю, що я зрозумів. Ця штука почала розгойдуватися. Я б одразу покинув її, я думаю, якщо ти думаєш, ми сильно застрягнемо, якщо щось піде не так. Я готовий ризикнути, але мені подобається спостерігати за шансами».

"Вілсон звучав так, ніби він мав це на увазі, коли сказав нам забути про золотий бізнес. Але ми знаємо, що він, мабуть, знайшов страшенно хороший ринок з тих пір, як ви були тут востаннє.. Тоді в нього їх немає ні за які гроші. Він знайшов трубопровід або його соратники. Давайте дізнаємося, що це таке, якщо зможемо.

Ви все ще вірите, що є Золоті Бивні. Енді?»

"Ні." Це було досить просте питання, на яке Нік дав пряму відповідь. Гас хотів дізнатися, чи працює він із реалістом. Вони могли б купити дещо і пофарбувати у золотий колір. Порожні ікла із золота, щоб обійти санкції та допомогти переправити цей товар до Індії чи кудись ще. Навіть у Лондон. Але тепер я думаю, що ваш друг з Індії має рацію. З Родезії йде багато добрих зливків по чотириста унцій. Зауважте, він не сказав кілограми, грами, жокейські пов'язки або якісь сленгові терміни, які використовують контрабандисти. Хороші, великі стандартні зливки. Смакота. Так приємно відчувати їх на дні дорожньої валізи – після проходження митниці».

Гас посміхнувся, у гонитві за фантазією. "Так - і півдюжини їх, відправлених з нашим туристичним багажем, було б навіть краще!"

Нік ляснув його по плечу, і вони спустилися до холу. Він залишив Гаса в коридорі їдальні і вийшов на залиту сонцем вулицю. Фостер пішов його слідом.

Сташ Фостер мав чудовий опис Ніка і фотографії, але одного разу він влаштував контрмарш у Шепердсов, так що він міг бачити Ніка в обличчя. Він був упевнений у своєму чоловікові. Чого він не усвідомлював, так це того, що у Ніка були дивовижні фотографічні очі та пам'ять, особливо при концентрації. У Duke, під час контрольованого тесту, Нік одного разу згадав шістдесят сім фотографій незнайомців і зміг зіставити їх із їхніми іменами.

Сташ ніяк не міг знати, що, проходячи повз Ніка серед групи покупців, Нік упіймав його прямий погляд і вніс до каталогу його - бабуїна. Іншими людьми були тварини, предмети, емоції, будь-які пов'язані деталі, які допомагали його пам'яті. Сташ отримав точний опис.

Ніку щиро подобалася його швидка прогулянка - Солсбері-стріт, Гарден-авеню, Бейкер-авеню - він гуляв, коли був натовп, а коли ходило мало людей, він гуляв двічі. Його дивні прогулянки розсердили Сташа Фостера, який подумав: Що за псих! Нікуди не дінешся, нічого не вдієш: тупий культурист. Було б приємно випустити кров із цього великого здорового тіла; щоб побачити, як цей прямий хребет і ці широкі плечі впали, скривилися, зім'яті. Він насупився, його широкі губи торкнулися шкіри високих вилиць, поки він не став ще більш мавпоподібним, ніж будь-коли.

Він помилявся, говорячи, що Нік нікуди не подінеться, нічого не зробить. Кожен момент розум AXman був поглинений, розмірковував, записував, вивчав. Коли він закінчив свою довгу прогулянку, він майже нічого не знав про головний район Солсбері, і соціолог був би щасливий отримати його враження.

Нік був засмучений своїми висновками. Він знав зразок. Коли ви побували у більшості країн світу, ваша здатність оцінювати групи розширюється як ширококутний об'єктив. Вузький погляд покаже працьовитий, щирі білки, які вирвали цивілізацію від природи хоробрості та тяжкою роботою. Чорні були ліниві. Що вони з цим зробили? Хіба тепер вони – завдяки європейській винахідливості та щедрості – не стали кращими, ніж будь-коли?

Ви легко могли продати цю картину. Його багато разів купували і оформляли переможений Союз Півдня у Сполучених Штатах, прихильники Гітлера, похмурі американці з Бостона до Лос-Анджелеса, особливо багато поліцейських управлінь та офісів шерифів. Такі, як KKK та Birchers, зробили кар'єру, перетравлюючи його та подаючи під новими іменами.

Шкіра не обов'язково має бути чорною. Історії були сплетені про червоне, жовте, коричневе і біле. Нік знав, що цю ситуацію легко створити, тому що всі чоловіки несуть у собі дві основні вибухівки – страх та провину. Страх найлегше побачити. У вас є ненадійна робота синього чи білого комірця, ваші рахунки, ваші турботи, податки, перевтома, нудьга чи зневага до майбутнього.


Вони конкуренти, пожирачі податків, які юрмляться в бюро з працевлаштування, юрмляться в школах, блукають вулицями, готові до насильства, грабують вас у провулку. Вони, мабуть, теж не знають Бога, як і ви.

Вина більш підступна. Кожен чоловік одного разу чи тисячу разів прокотився у своєму мозку збоченням, мастурбацією, зґвалтуванням, вбивством, крадіжкою, інцестом, корупцією, жорстокістю, шахрайством, розпустою та прийняттям третього мартіні, трохи обдуривши свій податковий звіт або розповівши копу що йому було лише п'ятдесят п'ять, коли йому було за сімдесят.

Ви знаєте, що ви не можете це робити. Ти в порядку. Але вони! Боже мій! (Вони насправді Його теж не люблять.) Вони люблять їх весь час і – ну, принаймні деякі з них при кожній нагоді.

Нік зупинився на розі, дивлячись на людей. Йому посміхнулася пара дівчат у м'яких бавовняних сукнях та сонячних капелюхах. Він усміхнувся у відповідь і залишив увімкненим, щоб позаду них йшла непоказна дівчина. Вона засяяла і почервоніла. Він поїхав на таксі до офісу «Родезійської залізниці».

Сташ Фостер пішов за ним, ведучи свого водія, спостерігаючи за таксі Ніка. «Я просто бачу місто. Будь ласка, поверніть праворуч… тепер туди».

Як не дивно, третє таксі було у дивній процесії, і його пасажир не намагався здивувати свого водія. Він сказав йому: «Їдь за номером 268 і не втрачай його». Він стежив за Ніком.

Оскільки поїздка була короткою, а таксі Сташа рухалося нерівномірно, а чи не завжди на хвості Ніка, людина третьому таксі цього помітив. У залізничній конторі Сташ відпустив своє таксі. Третій вийшов з машини, розплатився з водієм і пішов за Ніком у будинок. Він наздогнав Ніка, коли AXman крокував довгим прохолодним критим коридором. "Містер Грант?"

Нік повернувся і впізнав законника. Іноді йому здавалося, що професійні злочинці мають рацію, заявляючи, що «відчують запах людини у цивільному». Була аура, тонке випромінювання. Цей був високим, струнким атлетом. Серйозний тип близько сорока.

"Вірно", - відповів Нік.

Йому показали шкіряний чохол із посвідченням особи та бейджем. «Джордж Барнс. Сили безпеки Родезії».

Нік посміхнувся. «Хоч би що це було, я цього не робив».

Жарт провалився, бо пиво з вечірки вчора помилково залишилося відкритим. Барнс сказав: Лейтенант Сандеман попросив мене поговорити з вами. Він дав мені ваш опис, і я бачив вас на Гарден-авеню».

Нік подумав, як довго Барнс стежив за ним. “Це було мило з боку Сандемана. Він думав, що я загублюсь?

Барнс, як і раніше, не посміхався, його чисте обличчя залишалося серйозним. Він мав акцент північної Англії, але він говорив ясно і зрозуміло. "Ви пам'ятаєте, як бачили Лейтенанта Сандемана та його групу?"

«Так, справді. Він мені допомагав, коли мав прокол».

"Ой?" Очевидно Сандеман не встиг заповнити всі деталі. «Що ж – очевидно, після того, як він допоміг тобі, він зіткнувся із проблемою. Його патруль був у кущах приблизно за десять миль від ферми ван Преза, коли вони потрапили під обстріл. Четверо його людей було вбито».

Нік відкинув напівусмішку. "Мені дуже шкода. Подібні новини ніколи не бувають приємними».

«Не могли б ви мені сказати, кого ви бачили у ван Преза?»

Нік потер широке підборіддя. «Подивимось – там був сам Пітер ван Пре. Доглянутий старий, схожий на одного із наших західних власників ранчо. Справжній, котрий працював над цим. Близько шістдесяти, я гадаю. Він носив...»

"Ми знаємо ван Преза", - підштовхнув Барнс. "Хто ще?"

«Ну, там були пара білих чоловіків та біла жінка, і я думаю, близько чотирьох чи п'яти чорних чоловіків. Хоча я міг бачити, як одні й ті самі чорні чоловіки приходять і йдуть, бо вони ніби схожі один на одного - чи знаєте».

Нік, задумливо дивлячись на крапку над головою Барнса, побачив, як підозра прослизнула по обличчю чоловіка, затрималася, а потім зникла, змінившись смиренністю.

"Ви не пам'ятаєте жодних імен?"

Ні. Це був не такий формальний обід».

Нік чекав, що він порушить питання про Буті. Він цього не зробив. Можливо, Сандеман забув її ім'я, відкинув її як неважливу, або Барнс стримувався з своїх причин чи допитував її окремо.

Барнс змінив підхід. "Як вам Родезія?"

«Чарівно. Ось тільки я здивований засідкою на патруль. Бандити?

«Ні, політика, як я гадаю, ви добре знаєте. Але дякую, що щадили мої почуття. Як ви дізналися, що це засідка?

"Я не знав. Це досить очевидно, або, можливо, я зв'язав вашу згадку в кущах».

Вони підійшли до телефонів. Нік сказав: Ви мене вибачте? Я хочу зателефонувати".

"Звичайно. Кого ви хочете бачити у цих будівлях?"

"Роджера Тілборна".

«Роггі? Я добре знаю його. Зателефонуйте і я покажу вам його офіс».

Нік зателефонував до Мейклесу, і Добі викликали до нього. Якщо родезійська поліція змогла так швидко прослухати дзвінок, вона випередила б AX, у чому він сумнівався. Коли вона відповіла, він коротко розповів їй про питання Джорджа Барнса і пояснив, що він тільки зізнався, що зустрічався з Ван Пресом. Буті подякувала йому, додавши: «Побачимося на водоспаді Вікторія, любий».

«Сподіваюся, люба. Добре проводь час і грай спокійно».

Якщо Барнс підозрював дзвінок, він не став показувати.


Вони знайшли Роджера Тілборна, операційного директора Rhodesian Railways, в офісі з високими стелями, який виглядав як знімальний майданчик для фільму про Джея Гулда. Було багато гарного промасленого дерева, пахло воском, важкі меблі та три чудові моделі локомотивів, кожен на своєму столі завдовжки близько ярду.

Барнс познайомив Ніка з Тілборном, невисоким, худорлявим, швидким чоловіком у чорному костюмі, який виглядав так, ніби він провів чудовий робочий день.

«Я отримав ваше ім'я з бібліотеки «Залізничного віку» у Нью-Йорку, – сказав Нік. «Я збираюся написати статтю, щоб доповнити фотографії ваших залізниць. Особливо ваші паровози Beyer-Garratt».

Нік не пропустив погляд, яким обмінялися Барнс та Тілборн. Здавалося, що він казав: «Можливо, а може, й ні» - здається, кожен небажаний негідник думає, що може приховати будь-що, зображаючи з себе журналіста.

"Я задоволений", - сказав Тілборн, але не сказав: "Що я можу тобі зробити?"

«О, я не хочу, щоб ви нічого робили, просто скажіть мені, де я можу сфотографувати один з німецьких паровозів Union класу 2–2–2 плюс 2–6–2 з переднім баком для води, що гойдається. У нас нічого не знаєте, як вони в Штатах, і я не думаю, що ви будете використовувати їх довго.

Задоволений, трохи склілий погляд поширився по серйозних рисах обличчя Тілборна. «Так. Дуже цікавий двигун». Він відкрив скриньку свого гігантського столу і дістав фотографію. «От фотографія, яку ми зробили. Фактично фотографія машини. Жодного життя, але прекрасні деталі».

Нік вивчив його та захоплено кивнув. «Прекрасна звірюга. Це чудовий знімок...»

Ви можете отримати його. Ми зробили кілька відбитків. Якщо ви його використовуєте, покладіться на Родезійські залізниці. Ви помітили модель на тому першому столі?

"Так." Нік повернувся і подивився на блискучий маленький локомотив і вклав у свій погляд кохання. «Ще один Garratt. Клас GM із чотирма циліндрами. Найпотужніший двигун у світі, який працює на шістдесятифунтовій рампі».

«Вірно! Що б ви сказали, якби я сказав вам, що він все ще працює?

"Ні!"

"Так!"

Тілборн засяяв. Нік виглядав здивованим та зрадованим. Він намагався пригадати, скільки унікальних локомотивів там значилося. Він не міг.

Джордж Барнс зітхнув і простяг Ніку картку. «Я бачу, ви двоє порозумієтеся. Містер Грант, якщо ви згадаєте що-небудь зі своєї поїздки до Ван Преза, що могло б допомогти мені або Лейтенанту Сандеману, ви дасте мені знати?

"Я обов'язково подзвоню". "Ти знаєш, я нічого не запам'ятаю, - подумав Нік, - ти сподіваєшся, що я натраплю на щось і мені доведеться подзвонити тобі, і ти працюватимеш над цим звідти". "Приємно познайомитися".

Тілборн навіть не помітив його відходу. Він казав: «У вас, звичайно ж, будуть найкращі можливості для фотографій довкола Булавайо. Ви бачили фотографії Девіда Моргана у «Потягах»?»

"Так. Відмінно"

Як справи у ваших поїздів у Сполучених Штатах? Мені було цікаво ..."

Ніку справді сподобалися півгодинні розмови про залізниці, він вдячний за докладне дослідження Родезійської залізниці та за свою незвичайну пам'ять. Тілльборн, справжній фанат, закоханий у свою справу, показав йому фотографії, пов'язані з історією транспорту країни, які були б безцінними для справжнього журналіста, і попросив надіслати чай.

Коли розмова зайшла про змагання з повітря та вантажівок, Нік зробив свій хід. «Поодинокі поїзди та нові типи великих спеціалізованих вантажних вагонів рятують нас у Сполучених Штатах», - сказав він. «Хоча занедбані тисячі невеликих вантажних під'їзних колій. Гадаю, у вас та сама проблема, що й у Англії».

"О так." Тілборн підійшов до гігантської карти на стіні. «Бачите сині позначки? Невикористані під'їзні шляхи».

Нік приєднався до нього, хитаючи головою. «Нагадує мені наші західні дороги. На щастя, кілька нових під'їзних шляхів призначено для нового бізнесу. Гігантський завод або новий копальня, що забезпечує великий тоннаж. Я вважаю, що з санкціями ви не зможете збудувати великі заводи зараз. ділянку будівництва відкладено».

Тілборн зітхнув. «Ти так правий. Але настане день...»

Нік конфіденційно кивнув. «Звичайно, світ знає про ваш міжлайн-рух. Від португальських та південноафриканських маршрутів до Замбії тощо. Але якщо китайці збудують цю дорогу, вони загрожують...»

Вони можуть. У них є команди, які працюють над опитуваннями”.

Нік вказав на червону позначку на залізничній лінії біля кордону на шляху до Лоренка Маркеса. «Б'юся об заклад, це новий майданчик для перевезення нафти для бездоріжжя та іншого. У вас достатньо потужності для цього?

Тілборн виглядав задоволеним. "Ви маєте рацію. Ми використовуємо всю наявну у нас потужність, тому Beyer-Garratts все ще працюють. Просто в нас поки що недостатньо дизелів».

«Сподіваюся, вам ніколи не буде достатньо. Хоча я вважаю, що як чинний чиновник вам подобається їхня ефективність...»

"Я не зовсім впевнений." Тілборн зітхнув. «Але прогрес не можна зупинити. Дизелі легші на рейках, але паровози економічні. Ми маємо замовлення на дизелі».

«Я не питатиму вас, з якої країни».

"Будь-ласка не треба. Я не маю вам говорити».

Нік тицьнув пальцем в іншу червону позначку. "Ось ще один новий, неподалік Шамви, Пристойний тоннаж"


"

«Вірно. Декілька вагонів на тиждень, але це збільшуватиметься».

Нік пройшов слідами на карті, очевидно, з випадковою цікавістю. «Ось ще один. Виглядає солідно».

"Ах да. Верфь Тейлор-Хілл-Бореман. Вони дають нам замовлення по кілька машин на день. Я розумію, що вони зробили чудову прив'язку. Сподіваюся, це витримає».

"Це чудово. Кілька вагонів на день?"

"О так. Синдикат ударив по ньому. Іноземні зв'язки і таке інше, в наш час досить замовчується, але хіба можна бути замкнутим, коли ми збираємо машини звідти колись вдень?» Я хотів дати їм невеликого перевізника, але у нас немає зайвих, тому вони замовили свої власні”.

"Вважаю, з тієї ж країни, де ви замовляли дизелі". Нік засміявся і підняв руку. "Не кажи мені де!"

Його господар приєднався до смішку. "Я не буду".

«Як ви думаєте, мені слід зробити кілька знімків їхніх нових дворів? Або це буде… ее, недипломатично. Не варто через це метушитися».

"Я би не став. Є так багато інших добрих сцен. Вони надзвичайно потайливі хлопці. Я маю на увазі, що вони діють ізольовано і таке інше. Дорожня охорона. Вони навіть обурюються, коли в'їжджають наші поїзні бригади, але вони нічого не можуть зробити. доки вони не отримають своїх власних. Було трохи розмов про те, що вони зловживали неграми. Слух, я вважаю, жоден розсудливий оператор не поводиться погано зі своїми робітниками. Не може налагодити виробництво таким чином, і раді праці буде що сказати про це."

Нік пішов з теплим рукостисканням та гарним почуттям. Він вирішив відправити Роджеру Тілборну копію "Залізних коней Олександра: американські локомотиви". Чиновник на це заслужив. Декілька вагонів на день з Тейлор-Хілл-Боремана!

У ротонді великого комплексу будівель Нік зупинився, щоб подивитись на фотографію Сесіла Роудса поряд із раннім родезійським потягом. Його завжди насторожені очі бачили чоловіка, який пройшов коридором, який він щойно покинув, і сповільнив крок, коли побачив Ніка… чи з якоїсь іншої причини. Він був за вісімдесят футів від нього. Він виглядав невиразно знайомим. Нік зафіксував факт. Він вирішив не виходити прямо на вулицю, а пройтися довгою галереєю, чистою, прохолодною і тьмяною, сонце пробивалося крізь овальні арки, немов ряди вузьких жовтих копій.

Незважаючи на ентузіазм Тіллборна, можна було побачити, що Родезійські залізниці знаходяться в такому ж становищі, як і в усьому світі. Найменша кількість пасажирів, великі та довгі вантажі, що обслуговується меншою кількістю персоналу та менша кількість приміщень. Половина офісів у галереї була зачинена, на деяких темних дверях все ще збереглися ностальгічні знаки: "Солсберійський багажний директор". Аксесуари для спальних автомобілів. Помічник білетного майстра.

Позаду Ніка Сташ Фостер досяг ротонди і визирнув за колону в спину AXman-а, що відступає. Коли Нік повернув праворуч, по іншому проходу, що веде до рейок і сортувальних майданчиків, Сташ швидко пересунувся на своїх гумових черевиках і зупинився за рогом, щоб подивитися, як Нік виходить у двір з твердим покриттям. Стеш знаходився за тридцять футів від цієї широкої спини. Він вибрав саме те місце, просто під плечем і ліворуч від хребта, куди повинен увійти його ніж - твердий, глибокий, у горизонтальному положенні, щоб він міг вибрати розріз між ребрами.

Нік відчув дивний занепокоєння. Малоймовірно, що його гостра чутка вловила підозріле ковзання майже безшумних ніг Сташа або що запах людини, що залишився в ротонді, коли він увійшов до будівлі позаду Ніка, пробудив у ніздрях Ніка якусь примітивну застережливу залозу і попередив його. щоб попередити його мозок. Однак це був факт, на який Сташ обурився, а Нік не знав, що жоден кінь чи собака не наблизиться до Сташа Фостера і не стане поруч з ним без бунту, звуку та бажання атакувати чи втекти.

Колись внутрішній двір був жвавим місцем, де двигуни та машини зупинялися, щоб отримати накази, а їхні екіпажі – для нарад з офіційними особами чи збору запасів. Тепер там було чисто та безлюдно. Проїжджав дизель, що тягнув довгий фургон. Нік підняв руку до машиніста і дивився, як вони ховаються з поля зору. Машини гуркотіли та гриміли.

Сташ зімкнув пальці на ножі, який він ніс у піхвах, прикріплених до його пояса. Він міг дістати його, втягуючи повітря, як зараз. Вона висіла низько, шкіряна вішалка зігнулася, коли він сів. Він любив розмовляти з людьми, самовдоволено думаючи: «Якби ви тільки знали! У мене на колінах ніж. Він може опинитися у вас у животі за секунду».

Лезо Сташа було двогострим, на кремезній рукояті, короткою версією свого Хьюго Ніка. Його п'ятидюймове лезо не відрізнялося чудовою якістю Х'юго, але Сташ зберіг гострі леза з обох боків. Йому подобалося гладити його маленьким точильним каменем, який він носив у кишені для годинника. Встроміть його в правий бік - посуньте з боку в бік - вийміть! І ви можете вставити його знову, перш ніж ваша жертва оговтається від шоку.

Сонце блиснуло на сталі, коли Сташ тримав її низько і твердо, як убивця, завдав би удару і рубанув і стрибнув уперед. Він уважно подивився на ту крапку на спині Ніка, куди увійде наконечник.

Мікроавтобуси проносилися повз дорогу


- Нік нічого не чув. Проте вони розповідають про французького льотчика-винищувача Кастелюкс, який нібито відчув нападників на своєму хвості. Якось на нього налетіли три фоккери - один-два-три. Кастелюкс ухилився від них, раз-два-три.

Можливо, це був сонячний спалах, що блиснув з космосу в лезо найближчого вікна, або шматочок металу, який на мить відбився, щоб упіймати погляд Ніка і потривожити його пильні почуття. Він так і не впізнав - але він раптово повернув голову, щоб перевірити свій зворотний слід, і побачив обличчя павіана, що метнулося на нього на відстані менше восьми футів, побачив лезо.

Нік упав праворуч, відштовхнувшись лівою ногою, зігнувши тіло. Сташ поплатився за концентрацію та відсутність гнучкості. Він спробував піти за цією плямою на спині Ніка, але його власний імпульс забрав його надто далеко, надто швидко. Він загальмував, повернувся, сповільнився, кинув вістря ножа вниз.

Керівництво AX з рукопашного бою пропонує: зіткнувшись з чоловіком, який правильно тримає ніж, спочатку подумайте про швидкий удар по яєчках або бігу.

Тут є ще багато чого, про пошук зброї і таке інше, але прямо зараз Нік зрозумів, що ті перші два захисти не працюють. Він був унизу і занадто викривлений, щоб штовхнути, а щодо бігу ...

Лезо твердо і прямо потрапило йому в груди. Він скорчився в спині і відчув тремтіння від болю, коли вістря увійшло під його правий сосок і видало глухий брязкіт звук. Над ним притиснувся Сташ, віднесений уперед його власною потужною пружиною. Нік схопився лівою рукою за смертоносне праве зап'ястя, його рефлекси були такими ж миттєвими та точними, як у майстра фехтування, що відбиває атаку учня. Сташ зігнув коліна і спробував відсунутися, відчуваючи раптову тривогу від нищівної сили захоплення, за яким, здавалося, лежала двотонна вага, і сили, достатньої, щоб зламати кістки в руці.

Він не був новачком. Він повернув руку з ножем до великого пальця Ніка – маневр відриву, якому неможливо протистояти, тактика, за допомогою якої будь-яка активна жінка може звільнитися від наймогутнішого чоловіка. Нік відчув, як його хватка вислизнула через обертання руки; лезо не дозволило йому дістатися Вільгельміни. Він зібрався і штовхнув з усією своєю м'язовою силою, відкинувши Стеша на чотири або п'ять футів тому, якраз перед тим, як хватка на руці з ножем була зламана.

Сташ відновив рівновагу, готовий знову завдати удару, але на мить зупинився, побачивши дивовижну річ: Нік розірвав лівий рукав куртки та рукав сорочки, щоб безперешкодно витягти Х'юго. Сташ побачив, як другий мерехтливий меч знову і знову спалахнув, вістря якого було в ярді від його власного.

Він зробив випад. Протилежний клинок пірнув, парирував його удар мініатюрним поворотом вліво і поштовхом вгору en кварт. Він відчував, як чудові м'язи несуть його ніж і руку вгору, і він почував себе страшенно голим і безпорадним, коли намагався відновити контроль, витягти назад свій меч і руку і знову розрізати. Він знову притис руку до грудей, коли цей страшенно швидкий сталевий уламок, з яким він зіткнувся, підвівся, схрестив його клинок і влучив йому в горло. Він ахнув, ударив уперед людину, яка відривалася від землі, і відчув жах, коли ліва рука, немов гранітний блок, піднялася проти його правого зап'ястя. Він спробував повернутися назад, завдати удару убік.

Цей жахливий клинок опустився праворуч, коли Нік зробив хибний випад, і Сташ тупо рушив рукою, щоб парирувати. Нік відчув тиск на зап'ястя, що блокує, і легко і прямо натиснув на руки Сташа.

Сташ знав, що це наближається. Він знав це з того часу, як та перша блискуча мить попрямувала до його горла, але на мить він подумав, що врятував себе і переможе. Він відчував жах та жах. Жертва зі зв'язаними руками не чекала...

Його мозок все ще тривожно вигукував команди переграного тіла, коли його охопила паніка - одночасно з лезом Ніка, яке увійшло поряд з його адамовим яблуком і повністю пройшло через його горло і спинний мозок, вістря виступало, як змія з металевою мовою, під лінією волосся. . День став червоно-чорним із золотими спалахами. Останні палаючі кольори, які колись бачив Сташ.

Коли він упав, Нік відвів Х'юго і відійшов. Вони не завжди вмирали одразу.

Сташ лежав у широкій кривавій калюжці. Його звивалися півколами червоні візерунки. У падінні він вдарився головою. Перерізане горло перетворило те, що можна було б назвати криком, на неземне нитку і скрип.

Нік відштовхнув ножа Сташа й обшукав того, хто впав, тримаючись подалі від крові і щипаючи кишені, як чайка, що клює труп. Він узяв гаманець та футляр для карт. Він витер Х'юго об куртку чоловіка, високо на плечі, де її можна було прийняти за кров людини, ухиляючись від руки, яка намацувала його в смертельній агонії.

Нік повернувся до входу до будівлі і почав чекати, спостерігаючи. Конвульсії Сташа зменшувалися, наче заводна іграшка бігла вниз. Мимо проїхав останній фургон, і Нік був вдячний, що на його кінці не було ні майданчика, ні кабіни. На подвір'ї було тихо. Він пройшов через галерею, знайшов на вулиці двері, що мало використовуються, і пішов геть.


Розділ сьомий


Нік повернувся до "Мейклесу". Марно викликати таксі та давати поліції інший час. Барнс вирішить, що його слід розпитати про смерть у будівлі залізниці, а тривала прогулянка – це гнучка одиниця часу.


Він купив газету, проходячи через вестибюль. У своїй кімнаті він роздягнувся, полив холодною водою дводюймовий зріз на грудях і оглянув футляр для карток та гаманець, які взяв у цієї людини. Вони сказали йому трохи, крім імені Сташа та адреси в Булавайо. Алан Вілсон послав би його? Коли захищаєш мільйони, стаєш грубим, але він не міг повірити, що завдати удару в спину - це стиль Вілсона.

Залишився Іуда - або Майк Бор, або ще хтось в THB. Ніколи не скидаючи з рахунків Гаса Бойда, Яна Мастерса і навіть Пітера ван Преза, Джонсона, Хау, Максвелла… Нік зітхнув. Він поклав пачку банкнот із гаманця разом зі своїми грошима, не рахуючи їх, розрізав гаманець, спалив усе, що міг у попільничці, а решту змив в унітаз.

Він уважно оглянув тканину свого пальта, сорочки та майки. Єдина кров була від його власної подряпини від ножа. Він сполоснув майку та сорочку в холодній воді і розірвав їх на клаптики, знявши етикетки з комірів. Розвертаючи чисту сорочку, він ніжно і з жалем дивився на Х'юго, прив'язаного до голого передпліччя. Потім він зателефонував до офісу Мастерс і замовив машину.

Не варто відмовлятися від куртки; Барнс має право запитати про це. Він знайшов ательє далеко від готелю і попросив її полагодити. Він проїхав кілька миль до Селусу, милуючись сільською місцевістю, і повернув назад у бік міста. Великі гаї фруктових дерев виглядали так само, як частини Каліфорнії, з довгими лініями зрошування і гігантськими обприскувачами, запряженими тракторами. Якось він побачив запряжений кіньми візок з розпилювачами і зупинився подивитися, як ним керують негри. Він вважав, що їхня торгівля приречена, як і збирачі бавовни в Діксі. Його увага привернула дивне дерево, і він використав свій путівник, щоб визначити його - канделябр або гігантський молочай.

Барнс чекав у вестибюлі готелю. Допит був ретельний, але ні до чого не привів. Він знав Сташа Фостера? Як він повернувся з офісу Тілборна до свого готелю? О котрій він приїхав? Чи знав він когось, хто належав до політичних партій Зімбабве?

Нік був здивований, тому що єдина цілком чесна відповідь, яку він дав, була на останнє запитання. Ні, я так не думаю. А тепер скажи мені – чому питання?»

«Сьогодні у залізничній станції було зарізано чоловіка. Приблизно тоді, коли ви були там».

Нік здивовано глянув. "Ні - Роджер? О ні..."

"Ні ні. Людина, яку я питав, чи знали ви. Фостер».

"Хочете описати його?"

Барнс зробив. Нік знизав плечима. Барнс пішов. Але Нік не дозволяв собі захоплення. То була розумна людина.

Він повернув машину Мастерсу та полетів на DC-3 через Карибу до головного табору у національному парку Ванки. Він був радий знайти у головному таборі повністю сучасний курорт. Менеджер прийняв його як одного з супутників на турне Едмана, яке мало прибути вранці, і поселив його в комфортабельному шалі з двома спальнями - «Безкоштовно за перше відвідування. ніч."

Нік почав цінувати ескорт-бізнес.

Хоча Нік читав про національний парк Ванки, він був вражений. Він знав, що на його п'яти тисячах квадратних миль мешкає сім тисяч слонів, величезні стада буйволів, а також носороги, зебри, жирафи, леопарди, антилопи в нескінченній різноманітності та десятки інших видів, які він навіть не спромігся запам'ятати. Тим не менш, Main Camp був настільки комфортабельним, наскільки це було можливо завдяки продуктам цивілізації, зі злітно-посадковою смугою, де CAA DC-3 зустрічали автомобілі останньої моделі та незліченні мікроавтобуси, смугасті чорно-білі, як механічні зебри.

Повертаючись до головного будиночка, він побачив Брюса Тодда, людину Яна Мастерса - «зірку футболу», що стоїть біля входу.

Він привітався з Ніком: «Привіт, я чув, що ти приїхав. Подобається?

«Чудово. Ми обидва рано...»

«Я свого роду передовий розвідник. Перевіряю кімнати, машини і таке інше. Почуваєшся на заході сонця?»

"Хороша ідея." Вони пройшли в коктейль-бар, два засмаглі молоді люди, які приваблювали жіночі очі.

За віскі та газування тіло Ніка розслабилося, але його розум був активний. Для Мастерса було логічним надіслати «передову людину». Також було можливо, навіть ймовірно, що атлет із Солсбері Тодд був пов'язаний з Джорджем Барнсом та Родезійськими силами безпеки. Звичайно, Барнс вважав би доцільним на якийсь час приставити хвіст до «Ендрю Гранту»; він був головним підозрюваним у дивній смерті Фостера.

Він подумав про ті вагони, які щодня вирушають із шахтного комплексу THB. У накладних не буде жодного сенсу. Можливо, хром чи нікелева руда із золотом заховані у будь-якому вагоні, яку вони оберуть? Це було б розумно та практично. Але ж вагони? З них має бути капає ця речовина! Він спробував згадати транспортувальну вагу азбесту. Він сумнівався, що читав про них, бо не міг їх згадати.

Санкції – ха! Він не мав певної думки з приводу того, що з них правильно, а що ні, чи з пов'язаних із цим політичних питань, але був застосований старий гіркий факт: там, де є достатньо залучених, власних інтересів інші правила не діють.


Ймовірно, Вілсон, Мастерс, Тодд та інші точно знали, що робить THB, та схвалювали це. Можливо, навіть отримували платню. Одне можна сказати напевно: у цій ситуації він міг повністю покладатися тільки на себе. Усі інші були підозрюваними.

А вбивці, яких мав надіслати Юда, ефективні сили вбивць, яких він міг відправити по всій Африці? Це відповідало чоловікові. Це означало, що в його кишені було більше грошей, і це допомогло йому позбутися багатьох небажаних ворогів. Коли його найманці знадобляться ще більше. Колись... Ага, з новими нацистами.

Потім він подумав про Буті, Джонсона і ван Презе. Вони не підходили до шаблону. Ви не могли собі уявити, щоб вони рухалися лише за гроші. Нацизм? Це справді було не так. А місіс Райєрсон? Така жінка, як вона, могла насолоджуватися хорошим життям у Шарлоттсвіллі - кататися на машинах, займатися громадськими справами, нею захоплювалися, скрізь запрошували. Проте, як і кілька інших агентів AX, яких він зустрів, вона ізолювалася тут. Коли дійшло раніше, якою була її власна мотивація? АХ запропонував їй двадцять тисяч на рік за спостереження за їхніми операціями щодо безпеки, але він блукав світом за менші гроші. Все, що ви могли сказати собі, це те, що ви хочете, щоб ваша унція ваги знаходилася на правій стороні ваги. Добре, але хто сказав, яка сторона має рацію? Чоловік міг ...

«...два водопої поблизу - Ньямандхлову та Гувулала Панс», - говорив Тодд. Нік уважно слухав. «Ви можете сидіти високо та дивитися, як тварини приходять увечері на водопій. Ми підемо туди завтра. Дівчатам сподобається стінбок. Вони схожі на діснеєвського Бембі».

«Покажи їх Тедді Нортвею», - сказав Нік, і його потішило рожеве забарвлення засмаглої шиї Тодда. "Чи є запасна машина, яку я можу використати?"

"Взагалі то ні. У нас є два власні седани, і ми використовуємо мікроавтобуси з гідом для гостей. Ви ж знаєте, тут не можна їздити після сутінків. І не випускайте гостей із машин. Це може стати трохи небезпечним з деякою худобою. Леви іноді з'являються у прайдах п'ятнадцять або близько того”.

Нік приховав своє розчарування. Вони були менш ніж за сотню миль від власності THB. Дорога з цього боку не зовсім доходила до нього, але він припустив, що там можуть бути немарковані стежки, якими він може поставити машину або, якщо необхідно, пройти пішки. У нього був маленький компас, протимоскітна сітка та пластикове пончо, настільки маленьке, що всі вони помістились у кишені. Його маленькій карті було п'ять років, але зійде.

Вони пішли до їдальні та з'їли стейки канни, які Нік знайшов чудовими. Пізніше вони танцювали з дуже добрими дівчатами, і Нік вибачився незадовго до одинадцятої. Незалежно від того, чи зміг він дослідити THB з цього моменту, він запалив достатньо запалів, щоб одна з невідомих вибухових сил могла дуже швидко звільнитися. Це був добрий час, щоб залишатися у формі.

* * *

Він приєднався до Брюса Тодда за раннім сніданком, і вони проїхали чотирнадцять миль до станції Детт. Довгий блискучий поїзд вивергав натовп людей, включаючи п'ять або шість туристичних груп на додаток до їхньої власної. Двом групам довелося чекати на машини. Мастерс вчинив мудро, поставивши свою людину на місце. У них були два седани, мікроавтобус та універсал Volvo.

Дівчатка були яскравими і сяючими, говорили про свої пригоди. Нік допоміг Гасі з багажем. "Плавна подорож?" - Запитав він у старшого ескорту.

"Вони щасливі. Це особливий поїзд». Гас хмикнув із важкою сумкою. "Не те щоб звичайні не набагато кращі, ніж Penn Central!"

Після ситного «раннього чаю» вони на тих же машинах поїхали бурхливим бундом. Гід-Wankie вів маленький смугастий автобус, і на прохання менеджера, оскільки він не мав людей, Гас і Брюс водили седани, а Нік сів за кермо фургона Volvo. Вони зупинялися біля Кауше Пан, греблі Мтоа, і кілька разів зупинялися на вузькій дорозі, щоб спостерігати за стадами дичини.

Нік визнав, що це було приголомшливо. Як тільки ви покинули Головний табір, ви потрапили в інший світ, суворий, примітивний, загрозливий та красивий. Він вибрав Буті, Рут Кроссман та Джанет Олсон для своєї машини, і йому подобалася компанія. Дівчата використовували сотні футів кіноплівки на страусах, бабуїнах та ланях. Вони співчутливо застогнали, коли побачили левів, що розривають тушу вбитої зебри.

Біля греблі Чомпані над ними пролетів гелікоптер, що виглядав не до місця. Це мав бути птеродактиль. Невдовзі після цього маленький караван зібрався разом, розділивши холодне пиво, яке Брюс приготував із портативного холодильника, а потім, як це роблять туристичні групи, вони розійшлися. Мікроавтобус зупинився, щоб оглянути велику череду буйволів, пасажири седана фотографували антилоп гну і, за договорами дівчат*. Нік котив воз по довгій звивистій петлі дороги, яка могла проходити пагорбами Арізони під час сухого спринту.

Попереду, біля підніжжя пагорба, він побачив вантажівку, що зупинилася на перехресті, де дороги, якщо він пам'ятав карту, відгалужувалися на Ванки, Матетсі і назад до Головного табору іншим маршрутом. Вантажівка була позначена великими літерами Wankie Research Project.


Коли вони поїхали, він побачив, що фургон із панелями зупинився за двісті футів уздовж північно-східної дороги. Маскувалися так само. Дивно – він не помітив, як адміністрація парку наклеює своє ім'я на все. Їм подобалося залишати враження природності. Дивно.

Він сповільнився. З вантажівки вийшов кремезний чоловік і махнув червоним прапором. Нік згадав будівельні проекти, які він бачив у Солсбері - там були запобіжні прапорці, але зараз він не міг пригадати, щоб бачив червоний. І знову дивно.

Він пирхнув, його ніздрі роздулися, як у звірів, що оточують їх від незвичайного запаху, що може означати небезпеку. Він пригальмував, примружився, подивився на флагмана, який когось нагадав. Що? Виростіть бабуїна! Точної подібності на обличчі не було, за винятком високих вилиць, але його хода була мавпою, зарозумілість і все ж таки певна прямолінійність з прапором. Робітники поводяться з ними недбало, не як із вимпелами на швейцарських прапорах.

Нік зняв ногу з гальма і натиснув на педаль газу.

Буті, що сидів поруч із ним, скрикнув: «Гей, Енді, бачиш прапор?»

Дороги було недостатньо, щоб пропустити людину, низький обрив обривався з одного боку, і вантажівка блокувала вузький прохід. Нік прицілився в нього і протрубив у ріг. Чоловік шалено змахнув прапором, потім відскочив убік, коли віз пролетів повз те місце, де він стояв. На задньому сидінні дівчата ахнули. Буті сказала високим голосом: "Привіт, Енді!"

Нік дивився на кабіну вантажівки, коли проїжджав повз. Водій був кремезним, похмурим типом. Якби ви вибрали норму для родезійця, він би не був. Блідо-біла шкіра, ворожість на обличчі. Нік мигцем побачив чоловіка, що сидів поруч, здивований тим, що «Вольво» прискорилося, замість того щоб зупинитися. Китаєць! І хоча єдине розфокусоване зображення у файлах AX було невдалим знімком, він міг бути Сі Калганом.

Коли вони проїхали повз доставлений седан, задні двері відчинилися, і з них почав вилазити чоловік, тягнучи за собою щось, що могло бути зброєю. Вольво пролетів мимо, перш ніж він зміг упізнати предмет, але в руці, що вийшла попереду, був великий автомат. Безперечно.

Живіт у Ніка похолов. Попереду було чверть милі звивистою дорогою до першого повороту та безпеки. Дівчата! Чи стріляють вони?

«Лягайте, дівчатка. На підлогу. Зараз же!"

Постріли! Вони стріляли.

Постріли! Він похвалив карбюратор Volvo, він висмоктував бензин і подавав потужність без вагань. Він думав, що один із цих пострілів потрапив у машину, але це могла бути його уява або дорожня нерівність. Він припустив, що людина в маленькій вантажівці двічі вистрілила, а потім вибралася, щоб прицілитися. Нік палко сподівався, що він поганий стрілець.

Постріли!

На дорозі було трохи ширше полотно, і Нік використав його, щоб урятувати машину. Тепер вони справді мчали.

Постріли! Слабніше, але від куль не втекти. Постріли!

Можливо, ублюдок використав свою останню кулю. Постріл!

"Вольво" пролетів над провалом, як хлопчик, що мчав в озеро для свого першого весняного стрибка.

Руб-а-дю-дю-дю. Нік ахнув. Людина в кузові залишеного седана мала пістолет-кулемет. Він, мабуть, від подиву намацав його. Вони були над горбом.

Попереду був довгий звивистий спуск із застережливим знаком унизу. Він прискорився на півдорозі, потім натиснув на гальмо. Мабуть вони роблять сімдесят п'ять, але він не змінив фокусування очей, щоб дивитися на лічильник. Як швидко котитиметься ця вантажівка? Якби він був добрим чи модернізованим, вони б сиділи качками у Volvo, якби він наздогнав. Велика вантажівка поки не була загрозою.

Звичайно, велика вантажівка не була загрозою, але Нік не міг цього знати. Це був власний дизайн Юди, з бронею до пояса, двигуном потужністю 460 кінських сил та великокаліберними кулеметами на носі та на кормі з повними 180 градусами секторів вогню через порти, зазвичай приховані панелями.

У його стійках лежали автомати, гранати та гвинтівки зі снайперськими прицілами. Але, як і танки, які Гітлер вперше відправив до Росії, він був страшенно гарний для цієї роботи. Було важко маневрувати, і на вузьких дорогах швидкість не перевищувала 50 миль на годину, тому що повороти сповільнювали швидкість. Volvo зник з уваги, перш ніж цей "танк" рушив з місця.

Інша справа – швидкість седана. Він був крутий, і водій, що напівзлісно гарчав на Крола поряд з ним, коли вони котилися, був гарячим хлопцем з кінськими силами. Вітрове скло, оскільки воно було вказано у місцевих каталогах запчастин, було майстерно розділене та закріплене на петлях, так що праву половину можна було скласти для чіткого спостереження вперед або використання як вікно для стрілянини. Крол присів і відкрив його, тримаючи свою пістолет-кулемет 44 тимчасово перекинувся через плече, потім підняв його до отвору. Він зробив кілька пострілів з більш важкої Skoda, але переключився на 7.92 у тісноті. Як би там не було, він пишався своїм умінням поводитися з автоматами.

Вони з ревом перелетіли через горбок на дорогу і спустилися схилом на пружинах. Все, що вони бачили в «Вольво», - це хмара пилу та форма, що зникає. - Іди, - гаркнув Крол. «Я триматиму вогонь, поки ми їх не накриємо».

Водієм був крутий міський хорват, який назвав себе Блохом після приєднання до німців, коли йому було шістнадцять.


У молодості він чи ні, але мав таку жорстоку репутацію у переслідуванні власного народу, що він відступив зі своїми друзями по Вермахту до самого Берліна. Розумний він вижив. Він був добрим водієм і вправно керував форсованим автомобілем. Вони пролетіли вниз схилом, плавно звернули в кут і обігнали «Вольво» по довгій прямій прямій, що вела до лінії нерівних пагорбів.

"Ми їх спіймаємо", - впевнено сказав Блох. "У нас є швидкість".

У Ніка була така сама думка - вони нас зловлять. Він довго стежив за подачею седана в дзеркало заднього виду, коли він вислизнув із повороту, злегка обернувся, випрямляючись, і набрав швидкість, як велика куля. Там був досвідчений водій та дуже гарний двигун - проти Volvo з досвідченим водієм та гарним стандартним двигуном. Результат був передбачуваний. Він використовував усі свої вміння та сміливість, щоб зберегти кожен дюйм, що поділяв дві машини, що тепер складав менше чверті милі.

Дорога пролягала через коричнево-піщаний, змішано-зелений ландшафт, огинаючи урвища, огинаючи сухі водотоки, перетинаючи чи петляючи пагорби. Це вже не сучасна дорога, хоча вона добре доглянута та придатна до експлуатації. На мить Ніку здалося, що він був тут раніше, і потім зрозумів чому. Місцевість та ситуація були копією сцен погоні, які йому подобалися у дитинстві у серіалах. Їх зазвичай робили в Каліфорнії, отак от, у сільській місцевості.

Тепер він чудово відчував Volvo. Він перемахнув нею через кам'яний міст і зробив легкий ковзний поворот праворуч, який використовував усі ділянки дороги, щоб не втратити швидкість більше, ніж це було необхідно. Приблизно на наступному повороті він проминув один із мікроавтобусів. Він сподівався, що седан зустріне його на мосту і затримає його.

Буті, як помітив і оцінив Нік, тримала дівчаток у тиші, але тепер, коли вони зникли з поля зору переслідувачів, Джанет Олсон відкрилася. “Містер Грант! Що трапилося? Вони справді стріляли в нас?»

На мить Нік подумав було сказати їм, що все це частина розваг у парку, наприклад, фальшиві пограбування диліжансів та залізничних поїздів в атракціонах «прикордонного містечка», але потім передумав. Вони повинні знати, що це серйозно, щоб вони могли пригнутися чи втекти.

"Бандити", - сказав він, що було досить близько.

«Що ж, будь я проклята, - сказала Рут Кроссман без тремтіння у своєму рівному голосі. Тільки лайка, яку зазвичай вона ніколи б не використовувала, видавало її хвилювання. «Міцна дівка, – подумав Нік.

"Чи може це бути частиною революції?" - Запитав Буті.

"Звичайно", - сказав Нік. «Рано чи пізно вона з'явиться всюди, але мені шкода нас, якщо це станеться раніше».

"Це було так... заплановано", - сказав Буті.

«Добре сплановано, лише кілька дірок. На щастя ми знайшли деякі».

"Як ви здогадалися, що це підробки?"

«Ці вантажівки були надто прикрашені. Великі знаки. Прапор. Все так методично та логічно. І ви помітили, як цей хлопець поводився з прапором? Наче він вів парад, а не працював у спекотний день».

Джанет сказала ззаду: "Їх немає в полі зору".

"Цей автобус міг уповільнити їх біля мосту", - відповів Нік. «Ви побачите їх наступного разу. Попереду близько п'ятдесяти миль цією дорогою, і я не шукаю особливої допомоги. Гас і Брюс були надто далеко від нас, щоб зрозуміти, що сталося».

Він промчав повз джип, що спокійно котився в їхньому напрямку, в якому знаходилася літня пара. Вони прорвалися через вузьку ущелину і опинилися на широкій безплідній рівнині, оточеній пагорбами. Дно невеликої долини було забруднене занедбаними вугільними виробками, схожими на похмурі райони шахт Колорадо до того, як знову виросло листя.

"Що ... що ми робитимемо?" - несміливо запитала Джанет. "Мовчи, нехай водить і думає", - наказала Буті.

Нік був за це вдячний. Він мав Вільгельміна і чотирнадцять набоїв. Пластик і запобіжники були в нього під поясом, але це зажадало часу і місця, і він не міг розраховувати ні на що.

Кілька старих бічних доріг давали можливість об'їхати та атакувати, але з пістолетом проти автоматів та дівчат у машині цього не було. Вантажівка ще не виїхала в долину; їх, мабуть, пригальмували на мосту. Він розстебнув ремінь та застебнув ширинку.

Це - уїдливо помітила Буті з легким тремтінням у словах: «Поговоримо про час і місце!»

Нік посміхнувся. Він натягнув плаский ремінь кольору хакі, розстебнув його і витяг. "Візьми це. Добі. Заглянь у кишені поруч із пряжкою. Знайди плоский чорний предмет, схожий на пластик.

"У мене є один. Що це?"

«Вибухонебезпечно. У нас може бути шансу використовувати його, але давайте будемо готові. Тепер йдіть до кишені, де немає чорного блоку. Ви знайдете кілька очисників для труб. Дайте мені їх».

Вона корилася. Він намацав пальцями «трубочку» без контрольної ручки на кінці, що відрізняла електричні термодетонатори від підривників.


Він вибрав запобіжник. «Поклади інше назад». Вона зробила. «Візьми цю та намацай пальцями край блоку, щоб знайти маленьку воскову краплю. Якщо придивитися, вона закриває отвір».

"Зрозуміла"

«Увімкніть кінець цього дроту в отвір. Проникніть у віск. Обережно, не згинайте дріт, інакше ви можете його зіпсувати».

Він не міг дивитись, дорога петляла через старі шахтні відвали. Вона сказала: Зрозуміло. Минуло майже дюйм».

«Вірно. Там кришка. Віск мав запобігти попаданню іскри. Не куріть, дівчатка».

Всі вони запевняли його, що нікотин був їхньою останньою думкою прямо зараз.

Нік проклинав той факт, що вони їхали занадто швидко, щоб зупинитися, коли вони пролітали повз застарілих будівель, які відповідали його меті. Вони були різні за розміром і формою, мали вікна і до них можна було дістатись кількома гравійними дорогами. Потім вони впали в невелику западину з прогином і креном джерел, минули зловісний басейн із жовто-зеленою водою і злетіли в ще одну частину старих шахтних шлаків.

Попереду ще були будівлі. Нік сказав: «Ми маємо ризикнути. Я підходжу до будівлі. Коли я говорю вам йти, йдіть! Усі зрозуміли?»

Він припустив, що ці натужні задушливі звуки означають так. Безрозсудна швидкість і реалізація досягли їхньої уяви. Через п'ятдесят миль розвинеться жах. Він побачив, як вантажівка в'їхала в долину, а жук врізався в безплідний і посушливий краєвид. Це було приблизно за півмилі. Він гальмував, джеб-джеб-жим.

Широка бічна дорога, ймовірно, виїзд для вантажівки вела до наступної групи будівель. Він урізався в нього і виїхав на двісті ярдів до будов. Вантажівці не складно йти за їх хмарою пилу.

Першими спорудами були склади, офіси та магазини.

Він припускав, що за старих часів це селище мало бути автономним - їх було близько двадцяти. Він знову загальмував на тому, що виглядало як покинута вулиця міста-примари, де багато будівель, і зупинився біля того, що могло бути магазином. Він крикнув: "Давай!"

Він побіг у бік будівлі, знайшов вікно, сильно вдаривши по склу, зчищаючи уламки з рами, як міг.

"Всередину!" Він підняв Рут Кросман через отвір, потім двох інших. «Тримайся подалі від їхніх очей. Сховайся, якщо знайдеш місце».

Він побіг назад до «Вольво» і проїхав через селище, сповільнюючи рух, проходячи ряд за рядом одноманітних котеджів, безперечно, колись кварталів білих робітників. Тубільці мали б ділянку в заростях хатин із солом'яними дахами. Коли дорога почала повертати, він зупинився, озирнувся. Вантажівка звернула з головної дороги і набирала швидкість у її бік.

Він чекав, бажаючи, щоб у нього було чим зміцнити заднє сидіння - і настав час це зробити. Навіть кілька тюків бавовни чи сіна зменшать свербіж у спині. Переконавшись, що вони його помітили, він пішов дорогою, що вела вгору по звивистому схилу до того, що, мабуть, було роботами; це було схоже на штучний пагорб із невеликою водоймою та шахтою нагорі.

Ламана лінія іржавих вузькоколійних шляхів йшла паралельно дорозі, перетинаючи її кілька разів. Він досяг вершини штучного пагорба і хмикнув. Єдиний шлях вниз був тим шляхом, яким він прийшов. Це було добре, це зробило їх самовпевненими. Вони вирішать, що він у них, але він упаде зі своїм щитом чи на ньому. Він посміхнувся чи подумав, що його гримаса була усмішкою. Подібні думки утримували вас від тремтіння, уяви, що могло статися, або від холоду в животі.

Він проревів півколом навколо будівель і знайшов те, що хотів, - міцна маленька довгаста будівля поруч із водою. Воно виглядало самотнім, зруйнованим, але твердим і міцним - довгаста споруда без вікон завдовжки близько тридцяти футів. Він сподівався, що його дах такий самий міцний, як і стіни. Воно було зроблено із оцинкованого заліза.

"Вольво" під'їхало на двох колесах, коли він повернув його навколо сірої стіни; поза їхнім полем зору, зупинився. Він вискочив, заліз на дах машини та на дах будівлі, рухаючись із низьким силуетом як змія. Тепер – якби ці двоє були вірні своїм тренуванням! І якби їх було не більше двох… Можливо, за спиною ховався ще один чоловік, але він у цьому сумнівався.

Він лежав рівно. Ви ніколи не порушували лінію обрію в такому місці, і ви не пройшли через це. Він почув, як вантажівка виїхала на плато і повільно. Вони будуть дивитись на хмару пилу, яка закінчувалася на останньому крутому повороті Volvo. Він почув, як вантажівка наближається і сповільнює хід. Він дістав пачку сірників, тримав пластик напоготові, запобіжник був горизонтальним. Відчув себе краще, стиснувши рукою Вільгельміну.

Вони зупинилися. Він припустив, що вони були за двісті футів від хатини. Він почув, як відчинилися двері. "Вниз", - пролунав завуальований голос.

Так, подумав Нік, дотримуйся свого зразка.

Відчинилися ще одні двері, але жодні не зачинилися. Ці хлопчики були влучними працівниками. Він почув тупіт ніг по гравію, гарчання, схоже на «Фланкен».

Запали були дванадцятисекундними ґнотами, запалюйте або віднімайте два залежно від того, наскільки акуратно ви запалили кінець.


Скрип сірника звучав дуже голосно. Нік запалив гніт - тепер він горітиме навіть у шторм або під водою - і став на коліна.

Його серце впало. Його вуха видавали його, вантажівка знаходилася на відстані не менше трьохсот футів. Двоє чоловіків виходили з нього, щоб обійти будівлю з обох боків. Вони були зосереджені на кутах попереду, але не так, щоб не дивитися на горизонт. Він побачив, як пістолет-кулемет, який тримав чоловік ліворуч від нього, піднявся вгору. Нік передумав, жбурнув пластик у перенесення для пістолета і з гарчанням упав з гірким гуркотом, немовби тканина, що рветься. Він почув крик. Дев'ять десять-одинадцять-дванадцять-бум!

Він не мав ілюзій. Маленька бомба була потужною, але, якщо пощастить, вона подіє. Пробравшись по даху до точки, що знаходиться далеко від того місця, де він щойно з'явився, він визирнув через край.

Людина, що несла MP 44, впала, корчилася і стогнала, масивна зброя була за п'ять футів попереду неї. Очевидно, він намагався бігти праворуч, і бомба вибухнула за ним. Він не виглядав сильно пошкодженим. Нік сподівався, що він був досить вражений, щоб залишатися приголомшеним протягом кількох хвилин; тепер його турбував інший чоловік. Його ніде не було видно.

Нік поповз уперед, нічого не побачив. Інший, мабуть, перейшов на бік будівлі. Ви можете зачекати - чи ви можете переїхати. Нік рухався так швидко і тихо, як міг. Він плюхнувся на наступний обід, з того боку, куди прямував стрілець. Як він і припускав - нічого. Він побіг до заднього краю даху, приставивши до нього Вільгельмін одночасно зі своєю головою. Чорна покрита шрамами земля була порожня.

Небезпечно! До цього моменту ця людина повзтиме по стіні, можливо, повернувши в дальній кут. Він підійшов до переднього кутка і визирнув. Він помилився.

Коли Блох побачив форму голови на даху і гранату, що розривалася, що летіла до нього і Кролу, він рвонувся вперед. Правильна тактика; йдіть, залазьте під воду і сідайте - якщо ви не можете впустити свій шолом на бомбу. Вибух був напрочуд потужним навіть на висоті вісімдесяти футів. Це вразило його до коріння зубів.

Замість того, щоб йти вздовж стіни, він сів навпочіпки в її центрі, дивлячись вліво-вправо вгору. Вліво-вправо-вгору. Він підвів очі, коли Нік подивився на нього - на мить кожен чоловік дивився в обличчя, яке ніколи не забуде.

У Блоха в правій руці балансував маузер, і він добре з ним поводився, але все ж таки був злегка приголомшений, і навіть якби це було не так, результат не міг бути сумнівним. Нік стріляв з миттєвими рефлексами спортсмена та навичками десятків тисяч пострілів, горів повільним, скорострільним та в будь-якій позиції, включаючи звішування над дахами. Він вибрав вістря на піднесеному носі Блоха, куди приземлиться куля, а дев'ятиміліметрова куля промахнулася на чверть дюйма. Це відкрило його потилицю.

Навіть незважаючи на удар, Блох впав уперед, як зазвичай роблять чоловіки, і Нік побачив рану, що зяяла. Це було неприємне видовище. Він зістрибнув з даху і побіг за куток будівлі – обережно – і виявив, що Крол у шоці, але потягнувся за своєю зброєю. Нік підбіг і підняв його. Крол дивився на нього, його рот працював, з куточка рота та одного ока текла кров.

"Хто ти?" - Запитав Нік. Іноді вони розмовляють у шоці. Крол цього не зробив.

Нік швидко обшукав його, не знайшовши іншої зброї. У гаманці зі шкіри алігатора не було нічого, окрім грошей. Він швидко повернувся до мертвого. Він мав лише водійські права, видані Джону Блейку. Нік сказав трупу: "Ти не схожий на Джона Блейка".

Несучи маузер, він підійшов до вантажівки. Схоже, що він не постраждав від вибуху. Він відкрив капот, відстебнув кришку розподільника та поклав його до кишені. У задній частині він знайшов ще один пістолет-кулемет і металеву шухляду з вісьмома магазинами і принаймні двома сотнями додаткових патронів. Він узяв дві крамниці, дивуючись, чому там не було більше зброї. Юда був відомий своєю любов'ю до чудової вогневої могутності.

Він поклав пістолети на задню підлогу Volvo і скотився з пагорба. Йому довелося двічі постукати, перш ніж дівчата з'явилися у вікні. "Ми чули постріли", - сказав Буті високим голосом. Вона проковтнула і понизила тон. "З тобою все гаразд?"

"Звісно." Він допоміг їм. «Наші друзі у маленькому вантажівці більше нас не потурбують. Давай виберемося звідси, доки з'явився великий».

На руці Джанет Олсон мала невелику подряпину від осколка скла. «Тримайте це в чистоті, поки ми не отримаємо щось із медикаментів», - наказав Нік. "Тут можна зловити все, що завгодно".

Його увагу привернув гуркіт у небі. З південного сходу, звідки вони прийшли, з'явився гелікоптер, що плив по дорозі, як бджола-розвідник. Нік подумав: «О ні! Не те щоб - і за п'ятдесят миль від усього з цими дівчатами!

Вихор помітив їх, перелетів і продовжив зависати біля вантажівки, що мовчки стояла на плато. "Поїхали!" – сказав Нік.

Коли вони вийшли на головну дорогу, велика вантажівка виїхала з ущелини наприкінці долини.


Нік міг уявити двосторонню розмову по радіо, коли вертоліт описував сцену, зупиняючись, щоб вдивлятися в тіло «Джона Блейка». Як тільки вирішили...

Нік помчав на "Вольво" на північний схід. Вони вирішили. З дальньої дистанції по них стріляла вантажівка. Схоже на п'ятдесятий калібр, але, ймовірно, вантажівка була європейською важкоатлетом.

З полегшенням зітхання Нік крутив «Вольво» в поворотах, що ведуть до укосу. Велика траса показала не швидкість – лише вогневу міць.

З іншого боку, дегковий автомобіль дав їм усю необхідну швидкість!


Розділ восьмий


Volvo мчав до вершини першої гори, як миша у лабіринті з їжею на кінці. По дорозі вони минули туристичний караван із чотирьох автомобілів. Нік сподівався, що їхній вид тимчасово охолодить хлопців у гелікоптері, особливо якщо вони несуть бойове озброєння. Це була маленька двомісна пташка французького виробництва, але гарної сучасної зброї не так і багато.

На вершині ухилу дорога в'ється біля краю урвища з оглядовим майданчиком для паркування. Вона була порожня. Нік під'їхав до краю. Вантажівка молола завзято до пагорбів, просто проходячи тур автомобілів. На подив Ніка, гелікоптер зник на сході.

Він розглянув можливості. Їм потрібне було паливо; вони збиралися отримати кришку розподільника, щоб відвезти вантажівку та кузов звідти; вони кружляли і встановлювали перед ним блокпост, поміщаючи його між ним та великою вантажівкою. Чи всі ці причини? Одне можна сказати напевно: тепер він був проти Юди. Він узяв він цілу організацію.

До дівчат приходило самовладання, а це означало питання. Він відповідав їм так, як вважав найкращим, і поїхав до західного виходу з гігантського лісового заповідника. Будь ласка – нехай на шляху не буде будівельних блоків!

"Як ви думаєте, вся країна в біді?" - спитала Джанет. «Я маю на увазі, як В'єтнам та всі ці африканські країни? Справжня революція?

«Країна в біді, – відповів Нік, – але я думаю, що ми заплуталися в нашій особливій частці. Можливо, бандити. Може, революціонери. Можливо, вони знають, що ваші батьки мають гроші, і хочуть вас викрасти».

"Ха!" Буті пирхнула і скептично подивився на нього, але вона не втрутилася.

"Поділіться своїми ідеями", - ласкаво сказав Нік.

"Я не впевнена. Але коли супроводжуючий турне носить із собою пістолет і, можливо, це була бомба, яка була у вас там, ми чули – добре!»

«Майже так само погано, якби одна з ваших дівчаток несла гроші чи повідомлення повстанцям, га?»

Буті заткнулася.

Рут Кросман спокійно сказала: «Я думаю, це чудово захоплююче».

Нік їхав понад годину. Вони минули Зімпа Пан, гору Сунтічі та греблю Чонба. Машини та мікроавтобуси проїжджали повз них час від часу, але Нік знав, що, якщо він не зустріне армійський чи поліцейський патруль, він повинен тримати мирних жителів подалі від цього безладу. І якщо він зустріне не той патруль і вони будуть політично чи фінансово пов'язані з мафією THB, це може бути фатальним. Була й інша проблема – Юда був схильний споряджати невеликі загони у форму місцевої влади. Якось він організував цілий бразильський поліцейський пост для пограбування, яке пройшло гладко. Нік не бачив себе тим, хто йде в обійми будь-якого збройного загону без ретельної попередньої перевірки документів.

Дорога вела вгору, залишаючи за собою дивні, наполовину безплідні, наполовину джунглі долини заповідника, і вони піднялися на гребінь, яким пролягали залізниця і шосе між Булавайо та водоспадом Вікторія. Нік зупинився на заправній станції в невеликому селищі, затягнувши «Вольво» під дах, схожий на рамаду, над бензоколонкою.

Декілька білих чоловіків похмуро дивилися на дорогу. Вони виглядали нервовими.

Дівчата увійшли до будівлі, і високий засмаглий служитель пробурмотів Ніку: Ти йдеш назад у головний табір?

"Так", - відповів Нік. Він був спантеличений довірчою манерою зазвичай відкритих і серцевих родезійців.

«Не варто турбувати жінок, але ми очікуємо невеликих неприємностей. Деякі партизани діяли на південь від Себунгве. Гадаю, вони сподіваються перерізати залізницю. Вони вбили чотирьох солдатів за кілька миль від Любімбі. непогано було б зараз повернутися до головного табору”.

«Дякую», - відповів Нік. «Я не знав, що повстанці проникають так далеко. Востаннє я чув, як ваші хлопчики і південноафриканці, які допомагали їм, тримали ситуацію під контролем. Я так розумію, що вони вбили сотню повстанців».

Чоловік перестав заправляти бак і похитав головою. «У нас є проблеми, про які ми не говоримо. За шість місяців у нас було чотири тисячі людей на південь від Замбезі. Вони знаходять підземні табори і таке інше. У нас не вистачає бензину для постійного повітряного патрулювання. Він поплескав по «Вольво». «Ми все ще накачуємо їх для туристичного бізнесу, але я не знаю, як довго вони продовжуватимуть це робити. Янки, чи не так?»

"Так."

"Ви знаєте. У вас є свої дії в Міссісіпі і - давайте подивимося - у Джорджії, чи не так?» Він підморгнув із сумною інтимністю. "Ви робите багато хорошого, але до чого це призведе?"

Нік заплатив йому. «Де, справді. Який найкоротший шлях до Головного табору?

"Шість миль там трасою. Поверніть праворуч.


Приблизно сорок миль за знаками. Потім ще дві людини біля знаків. Не можуть пропустити. "

Дівчатка повернулися, і Нік послухався вказівок чоловіка.

Їхня зупинка для дозаправки зайняла близько восьми хвилин. Він не бачив жодних ознак великої вантажівки протягом години. Якщо він все ще слідував за ними, він був далеко позаду. Він запитував, чому вертоліт не повернувся, щоб розвідати їх. Вони подолали шість миль і досягли широкого шляху з твердим покриттям. Вони проїхали близько двох миль, коли почали проїжджати армійський конвой, що прямував на захід. Нік оцінив це як батальйон із важкою технікою, залишеною вдома. Він був відточений для ведення війни у джунглях. Він думав. Успіхів, вона вам знадобиться.

Буті сказав: Чому б тобі не зупинити офіцера і не розповісти йому, що з нами трапилося?

Нік пояснив свої причини, не додавши, що сподівався, що Юда видалив останки «Джона Блейка». Довге пояснення того, що сталося, було б незручно.

"Приємно бачити, що солдати проходять повз", - сказала Джанет. "Важко згадати, що деякі з них можуть бути проти нас".

"Насправді не проти нас", - поправив Нік. "Тільки не з нами".

"Вона дійсно дивиться на цих красивих чоловіків", - сказала Рут. Деякі з них приємні. Дивись – є лише зображення Чарлтона Хестона».

Нік не дивився. Він був зайнятий спостереженням за цяткою в небі, що прямував за маленькою колоною. Звичайно, щойно пролетів останній бронетранспортер, цятка виросла в розмірах. За кілька хвилин він підійшов досить близько, щоб його можна було впізнати. Їхній старий друг, вертоліт із двома людьми, який залишив їх у долині.

"Це знову вони", - майже щасливо сказала Рут. "Хіба це не цікаво?"

"О, як здорово, чувак", - погодилася Буті, але ти знав, що вона цього не мала на увазі.

Нік сказав: «Вони надто милі там нагорі. Може, ми їх струсимо?»

"Давай", - сказала Рут.

"Даєш їм пекло!" - гаркнула Джанет.

"Як ти їх струсиш?" - Запитав Буті.

"Ось побачиш", - пообіцяв Нік. "Якщо вони попросять про це".

Вони просили про це. Коли «Вольво» проїжджала відкрита, безлюдна ділянка брудного сухого бунгу, вихор обрушився на водійську сторону машини. Їм хотілося ближче чи крупним планом. Нік дозволив вертольоту осісти, потім натиснув на гальма і крикнув: «Виходьте та опускайтеся з правого боку!»

Дівчатка до цього звикали. Вони дерлися і втиснулися в землю, як бойова команда. Нік відчинив задні двері, схопив пістолет-кулемет, зрізав запобіжник і направив струмінь свинцю за вертольотом, який на повній потужності кинувся вбік. Дальність була великою, але тобі могло пощастити.

"Знову," сказав він. "Поїхали, командо!"

"Навчи мене користуватися однією з цих речей", - сказала Рут.

"Якщо у нас буде можливість", - погодився Нік.

Вертоліт летів поперед них, над спекотною дорогою, як стерв'ятник, що чекає. Нік проїхав близько двадцяти миль, готовий зупинитися і вистрілити літаком, якщо він ще наблизиться. Це було негаразд. Вони проїхали кілька бічних доріг, але він не наважився піти жодною. Тупик з вантажівкою, що в'їжджає за ними, був би фатальним. Далеко попереду він побачив чорну пляму на узбіччі дороги, і його настрій упав. Коли він зміг побачити це ясніше, він мовчки присягнув собі. Припаркована машина велика. Він зупинився, почав розвертатися у зворотному напрямку та зупинився. У припарковану машину стрибнув чоловік, і вона рушила до них. Він стріляв у Volvo. Дві милі тому, коли за ними мчав дивний автомобіль, він дістався до позначеної ним бічної дороги і в'їхав до неї. Машина пішла за ним.

Буті сказав: "Вони виграють".

«Дивися на них», - наказав Нік.

Погоня покрила шість чи сім миль. Великий седан наближатися не поспішав. Це його непокоїло. Заганяли їх у глухий кут або в кущі. Країна стала більш горбиста, з вузькими мостами через сухі водотоки. Він обережно вибрав одну і зупинився на односмуговому мості, коли переслідувачів не було видно.

"Вгору і вниз в русло струмка", - сказав він. Тепер у них це виходило дуже добре. Він почав чекати в яру, використовуючи його як траншею. Водій седана побачив «Вольво», що зупинилася, і зупинився поза досяжністю, а потім дуже повільно рушив уперед. Нік чекав, дивлячись крізь пучок трави.

Настав момент! Він вистрілив короткими чергами, побачив, як спустилася шина. З машини вивалилися троє чоловіків, двоє з них були озброєні довгими рушницями. Вони впали на землю. Влучні кулі потрапили до Volvo. Для Ніка цього було достатньо. Він підняв дуло і з великої відстані стріляв у них короткими чергами.

Вони виявили його позицію. Куля великого калібру розірвала гравій за п'ять футів праворуч від нього. Гарні постріли, сильна зброя. Він зник з поля зору та змінив магазини. Свинець колотився і гримів гребенем над головою. Дівчата сиділи просто під ним. Він перемістився на двадцять футів ліворуч і знову глянув через край. Чудово, що їх було виставлено під цим кутом. Вертоліт гуркотів чергами з шести пострілів, розносячи пісок машинами та людьми. То був не його день. Скло розбилося вщент, але всі троє побігли назад дорогою, ховаючись від них.

«Та гаразд, - сказав він. "Підписуйтесь на мене."

Він швидко повів дівчат сухим струмком.


Вони бігли як слід, вони розсипалися, повзли з боків «вольво». Вони витратить півгодини дарма.

Коли його маленький патруль виявився далеко від моста, Нік вивів їх із яру в кущі паралельно дорозі.

Він був вдячний, що всі дівчата носили розумне взуття. Вони їм знадобляться. Він мав Вільгельміна з тринадцятьма патронами. Не пощастило? Один пістолет-кулемет, додатковий магазин, компас, всяка всячина та надія.

Надії поменшало, коли сонце село на заході, але він не дав дівчаткам зрозуміти, що Вони голодні і хочуть пити, він знав. Він врятував їхні сили частим відпочинком та веселими коментарями, але повітря було жарким та суворим. Вони підійшли до глибокої ущелини, і йому довелося йти нею назад на дорогу. Він був порожній. Він сказав: Ми йдемо. Якщо хтось почує машину чи літак, кажіть».

"Куди ми йдемо?" - спитала Джанет. Вона здавалася зляканою та втомленою.

«Згідно з моєю картою, якщо я її пам'ятаю, ця дорога веде нас у Бінджі. Місто пристойних розмірів». Він не додав, що Бінгі був приблизно за вісімдесят миль від нього в долині джунглів.

Вони минули неглибокий каламутний басейн. Рут сказала: «Якби це можна було пити».

"Ми не можемо ризикувати". – сказав Нік. "Готовий посперечатися, навіть за гроші, якщо ти вип'єш, ти мертва.

Незадовго до темряви він вивів їх з дороги, очистив нерівну ділянку землі і сказав: «Влаштовуйтеся зручніше. Висипайтеся, якщо можете. Ми не можемо мандрувати вночі».

Говорили стомлено, але скарг не було. Він пишався ними.

"Давайте встановимо годинник", - сказав Буті. «Тобі треба трохи поспати, Енді».

Неподалік якась тварина видала дивне гуркотливе ревіння. Нік сказав: «Зберися. Ти здійсниш своє бажання, Рут».

У світлі світла він показав їм, як зняти запобіжник пістолета-кулемета. «Стріляй, як із пістолета, але не тримай курок».

"Я не розумію", - сказала Джанет. "Не утримувати курок?"

Ні. Ви повинні постійно коригувати свою мету. Я не можу продемонструвати це, тому ви уявляєте це. Ось…» Він відкрив магазин і витяг патронник. Він продемонстрував, торкнувшись спускового гачка і видав звуки, схожі на короткі черги. «Бррр-руп. Бррр-руп».

Кожна з них спробувала. Він сказав: "Відмінно, ви всі отримали звання сержанта".

На його подив, він отримав три або чотири години легкого сну між Рут і Джанет під час чергування Буті. Це доводило, що він довіряв їй. При першому тьмяному сірому світлі він повів їх дорогою.

Рухаючись з миль за десять хвилин, вони подолали великий шлях до того часу, коли годинник Ніка показував десять годин. Але вони втомлювали. Він міг продовжувати це цілий день, але дівчатка майже закінчили без тривалого відпочинку. Він дозволив їм по черзі нести пістолет-кулемет. Вони серйозно поставилися до роботи. Він сказав їм, хоч і не повірив, що все, що їм потрібно зробити, це триматися подалі від рук бандитів, поки компанія Едмана в особі Гаса Бойда не підніме тривогу. Законна армія та поліція шукатимуть їх, а публічність зробить напад на них надто ризикованим для «бандитів». Він добре слухався.

Місцевість вела вниз, і, обійшовши поворот у пересіченій місцевості, вони натрапили на тубільця, що дрімав під солом'яним навісом біля дороги. Він вдав, що не говорить англійською. Нік погнав його за собою. Він був насторожий. Через півмилі по звивистій стежці вони натрапили на невеликий комплекс хатин із солом'яними дахами, заповнений звичайними полями борошна та тютюну, краалів та загонів для занурення худоби. Село було вдало розташоване. Розташування на схилі пагорба становило труднощі, поля були нерівними, а паркани з краалу важче підтримувати, але всі зливи потрапляли в ставки через мережу канав, які тяглися вгору схилом, як жили.

Наблизившись, кілька людей, які працювали під укриттям, спробували сховати автомобіль під брезентом. Нік сказав своєму бранцю: Де бос? Мухле Ітікос?

Чоловік уперто похитав головою. Один із присутніх, гордий своєю англійською, сказав: «Бос там». Він говорив бездоганно, вказуючи на найближчу хатину із широким рамадом.

З хати вийшов невисокий м'язистий чоловік і запитливо глянув на них. Коли він побачив перед собою «Люгер» Ніка, який недбало утримувався, він насупився.

«Винеси цю машину із сараю. Я хочу подивитись на неї».

Кілька чорних чоловіків, що зібралися, почали бурмотити. Нік взяв у Джанет пістолет-кулемет і підозріло простягнув його. М'язистий чоловік сказав: «Мене звуть Рос. Чи не могли б ви представитися?»

Його дикція була навіть краща, ніж у маленької дівчинки. Нік назвав їхні правильні імена і уклав: «... до тієї машини».

Коли брезент було знято, Нік моргнув. У ньому був прихований майже новий позашляховик. Він оглянув його, спостерігаючи за сільськими чоловіками, котрих тепер було дев'ять. Він запитував, чи це було все. У задній частині відкритого сараю він знайшов чотири зайві каністри бензину.

Він сказав Россу: «Будь ласка, принесіть нам води і чогось поїсти. Тоді йдіть. Нікому не завдасте шкоди. Я добре заплачу вам і ви отримаєте свій джип».

Один із чоловіків говорив щось Россу рідною мовою.


Рос відповів коротко. Ніку стало ніяково. Ці люди були надто крутими. Вони зробили, як наказано, але ніби їм було цікаво, а не залякати. Рос запитав: «Були б ви пов'язані з Маполісою чи родезійськими військами?»

"Ніхто."

Негр сказав: «Мківас...» Нік зрозумів перше слово, «білі люди», а решта звучала загрозливо.

"Де твоя зброя?" - спитав він Росса.

"Уряд забрав все".

Нік цьому не повірив. Уряд міг отримати щось, але ця група була надто самовпевненою. Він почував себе все більш тривожним. Якщо вони накинуться на нього, а в нього було передчуття, що вони можуть, він не зможе їх збити, хоч би як сильно він намагався діяти. Кіллмайстер не мав на увазі масового вбивцю.

Раптом Буті підійшла до Росса і заговорив тихо. Нік втратив частину цього, коли рушив до них, але почув: «…Пітер ван Пре і містер Гарфілд Тодд. Джон Джонсон також. Зімбабве сімдесят три».

Нік дізнався ім'я Тодда, колишнього прем'єр-міністра Родезії, який намагався зменшити протиріччя між білими та чорними. Група білих заслала його на ранчо за його ліберальні погляди.

Рос подивився на Ніка, і AXman зрозумів, наскільки він мав рацію. Це був не той погляд людини, яку ти штовхнув. У нього була ідея, що Рос увійде в повстання, якщо обставини вимагатимуть цього. Рос сказав: “Міс Делонг знає моїх друзів. Ви отримаєте їжу та воду, а я відвезу вас до Бінджі. Ви можете бути шпигуном для поліції. Я не знаю. Я так не думаю. Але я не хочу стрілянини тут».

"Є люди, які стежать за нами", - сказав Нік. Думаю, круті люди із банди THB. І будь-якої миті над головою буде вертоліт із тієї ж зграї. Тоді ти зрозумієш, що я не поліцейський шпигун. Але ти краще б берег вогневу міць, якщо вона у вас є”.

На спокійному обличчі Росса блиснула вдячність. «Ми зруйнували один із мостів, якими ви перейшли. Вони діставатимуться сюди багато годин. Ось чому наш вартовий був такий безтурботний...» Він глянув на людину. Сторож опустив голову.

"Ми здивували його", - запропонував Нік.

"Це люб'язно з вашого боку", - відповів Росс. "Сподіваюся, це перша брехня, яку ти мені сказав".

Через двадцять хвилин вони котилися на джипі на північний схід, Нік за кермом, Рос поруч з ним, три дівчата ззаду, Рут тримала кулемет. Вона перетворювалася на справжнього партизана. Приблизно через дві години шляху дорогою, яка називалася Вайомінг 1905 року, вони досягли дороги трохи краще, де знак, що вказує ліворуч, видавав вицвілими літерами «Бінджі». Нік глянув на компас і повернув праворуч.

"Яка ідея?" - Запитала Росс.

"Бінджі нам не підходить", - пояснив Нік. «Ми маємо перетнути країну. Потім у Замбію, де зв'язки Буті, мабуть, міцні. І я вважаю, що ваші такі. Якщо ви зможете провести мене на шляху до гірничодобувних об'єктів THB, то краще. Ви маєте їх ненавидіти. . Я чув, що вони працюють з вашими людьми як з рабами.

«Ви не розумієте, що пропонуєте. Після того, як дороги обриваються, треба перетнути сотню миль джунглів. І якщо ви цього не знаєте – там триває невелика війна між партизанами та Армією безпеки».

"Якщо йде війна, там погані дороги, так?"

«О, кілька стежок тут і там. Але ти не виживеш».

"Так, ми пройдемо", - відповів Нік з більшою впевненістю, ніж він відчував, - "З вашою допомогою".

З заднього сидіння Буті сказав: «О, Енді, ти винен. Слухай його».

«Так, – відповів Нік. «Він знає, що те, що я роблю, допоможе його спорядженню. Те, що ми розповімо про THB, вразить світ, і на уряд тут упаде ганьба. Рос буде героєм».

"Ти злишся", - з огидою сказав Росс. «Шанси на те, що це спрацює, – п'ятдесят до одного, як ви кажете. Я мав перемогти вас у селі».

"У вас була зброя, чи не так?"

«Весь час, поки ти був там, на тебе була направлена гвинтівка. Я надто м'який. Це біда ідеалістів».

Нік запропонував йому цигарку. «Якби тобі полегшало, я б теж не став стріляти».

Рос запалив сигарету, і вони на короткий час подивилися один на одного. Нік зрозумів, що за винятком тіні, вираз обличчя Росса дуже схожий на те, що він часто бачив у своєму дзеркалі. Впевненість та питання.

Вони проїхали на джипі ще шістдесят миль, перш ніж над ним пролетів вертоліт, але тепер вони були в країні джунглів, і гелікоптерів виникла проблема з пошуком на тисячі миль дороги. Вони припаркувалися під рослинністю, густою, як плетена солома, і дозволили гелікоптерові пролетіти повз. Нік пояснив дівчаткам, чому вони не повинні дивитися нагору, сказавши: «Тепер ви знаєте, чому партизанська війна працює у В'єтнамі. Ви можете легко сховатися».

Якось компас Ніка показав, що їм слід їхати; слабкий слід праворуч від них Росс сказав: Ні, тримайся головної дороги. Вона згинається за наступною лінією пагорбів. Цей шлях тупиковий у хибному укосі. миль”.

За лінією пагорбів Нік дізнався, що Росс сказав правду. Вдень вони дісталися невеликого села, і Рос отримав воду, пиріг з борошном і білтонг, щоб зберегти свій невеликий запас.


У Ніка не було іншого вибору, крім як дозволити цій людині говорити з тубільцями мовою, яку він не розумів.

Коли вони йшли, Нік побачив, як готують віз, запряжений кіньми. "Куди вони йдуть?"

«Вони повернуться тим самим шляхом, яким ми прийшли, тягнучи гілки. Це зітре наші сліди, не те щоб нас легко відстежити в цю суху погоду, але це може зробити хороший слідопит».

Мостів більше не було, тільки броди через струмки, в яких залишався струмок води. Більшість із них були сухими. Коли сонце сідало, вони пройшли повз стадо слонів. Великі звірі були активні, незграбно чіплялися одна в одну, обертаючись, щоб подивитися на джип.

"Продовжуй", - тихо сказала Росс. «Їх напоїли ферментованим фруктовим соком. Іноді їм буває погано.

"Похмілля слонів?" Нік запитав: "Я ніколи про це не чув".

"Це правда. Ви не хочете зустрічатися з одним, коли він під кайфом і почувається погано, або коли у нього сильне похмілля».

«Вони справді роблять алкоголь? Як?

«У їхніх шлунках».

Вони перейшли вбрід ширший струмок, і Джанет сказала: "Хіба ми не можемо намочити ноги і помитися?"

"Пізніше", - порадив Росс. "Там крокодили і погані черв'яки".

З настанням темряви вони досягли порожньої ділянки - чотирьох акуратних хатин з внутрішнім двором, обгородженим стіною та брамою, та загоном. Нік схвально оглянув хатини. У них були чисті шкури, прості меблі. "Тут ти сказав, що ми спатимемо?"

«Так. Раніше це був останній патрульний піст, коли вони приїжджали на конях. Досі використовується. Село за п'ять миль звідси стежить за ним. Це одна проблема із моїми людьми. Так страшенно законослухняні і віддані уряду».

"Це мають бути чесноти", - сказав Нік, розвантажуючи коробку з їжею.

"Не за революцію", - з гіркотою сказав Росс. «Ти маєш залишатися грубим і підлим, поки твої правителі не стануть цивілізованими. Коли ти подорослішаєш, а вони залишаться варварами – з усіма своїми кахельними ваннами та механічними іграшками – ти облажався. Мій народ кишить шпигунами, тому що вони думають, що це правильно. Біжи, скажи поліцейському. Вони не розуміють, що їх грабують. У них є кафрське пиво та гетто».

«Якби ви були настільки зрілими, - сказав Нік, - ви не потрапили б у гетто».

Рос зробив паузу і виглядав спантеличеним. "Чому?"

«Ви не стали б розмножуватися, як клопи. Від чотирьохсот тисяч до чотирьох мільйонів, чи не так? Ви могли б перемогти у грі за допомогою мозку та контролю над народжуваністю».

«Це не так…» – зупинилася Рос. Він знав, що десь у цій ідеї був поганий, але він не був помічений у його революційному прочитанні.

Він був тихий, коли настала ніч. Вони сховали джип, поїли та поділили вільні приміщення. Вони з вдячністю викупалися у пральні. Рос сказав, що вода чиста.

Наступного ранку вони проїхали тридцять миль, і дорога закінчилася в покинутому селі, на відміну від селища. Вона розвалювалася на частини. "Переселилися", - гірко сказав Рос. "Вони були підозрілими, бо хотіли залишатися незалежними".

Нік подивився на джунглі. «Ви знаєте стежки? Звідси ми йдемо».

Рос кивнув головою. "Я міг би зробити це один".

“Тоді давай разом. Ноги були зроблені раніше за джипи».

Можливо, через посушливу погоду, коли тварини тяглися до водойм, що залишилися, шлях був сухим, а не сирим жахом. Нік спорудив для всіх їх головні сітки зі своєї сумки, хоча Росс стверджував, що може обійтися і без неї. Першої ночі вони розбили табір на пагорбі, який показував ознаки недавнього заселення. Були солом'яні навіси та багаття. "Партизани?" - Запитав Нік.

«Зазвичай мисливці».

Нічні звуки були шум ревущих тварин і криків птахів; гуркіт у лісі, що звучить поруч. Рос запевнив їх, що більшість тварин навчилися на смертельному досвіді уникати табору, але це було не так. Відразу після опівночі Ніка розбудив м'який голос, що долинало з дверей його хатини. "Енді?"

"Так", - прошепотів він.

"Я не можу спати". Голос Рут Кросман.

"Налякана?"

"Я не ... так думаю".

«От…» Він знайшов її теплу руку і притяг до ліжка з натягнутої шкіри. Ти самотня. Він утішно поцілував її. "Тобі потрібно трохи пообніматися після всього хвилювання"

"Я кажу собі, що мені це подобається". Вона пригорнулася до нього.

Третього дня вони вийшли на вузьку дорогу. Вони знову опинилися у країні кущів бунду, і шлях проклали досить прямо. Рос сказав: «Це зазначає край володінь ТНО. Вони патрулюють чотири рази на день – чи більше».

Нік сказав: "Можете провести мене туди, де я зможу добре розглянути позицію?"

«Я можу, але було б простіше обійти та піти звідси. Ми йдемо до Замбії або у бік Солсбері. Ви нічого не зможете зробити проти THB поодинці».

«Я хочу побачити їхню операцію. Я хочу знати, що відбувається, замість того, щоб отримувати всю мою інформацію з інших рук. Тоді, можливо, я зможу чинити на них реальний тиск».

«Бути мені цього не казала, Гранте. Вона сказала, що ти допоміг Пітеру ван Презу. Хто ти? Чому ти ворог THB? Ти знаєш Майка Бора?

Думаю, я знаю Майка Бора. Якщо я знаю, і він та людина, якою я вважаю себе, то вона тиран-вбивця».

"Я міг би сказати вам це. Має багато моїх людей у концтаборах, які він

називає поселеннями. Ви з міжнародної поліції? ООН? "

"Ні. І Росс - я не знаю, де ти".

"Я патріот"

"Як Пітер та Джонсон?"

Рос сумно сказав: «Ми дивимося на речі по-різному. У кожній революції є багато поглядів».

"Повірте, я виб'ю THB, коли зможу?"

"Давай."

Через кілька годин вони видерлися на вершину мініатюрного укосу, і Нік затамував подих. Він дивився на гірничодобувну імперію. Наскільки він міг бачити, там були виробітки, табори, автостоянки, складські комплекси. З південного сходу в'їжджали залізнична гілка та дорога. Багато підприємств було огороджено міцними огорожами. Хатини, здавалося, нескінченно тяглися в яскравому сонячному світлі, мали високі паркани, сторожові вежі і надбрамні будинки.

Нік сказав: «Чому б не передати зброю своїм людям у з'єднаннях і не взяти їх на себе?»

"Це один з моментів, за якими моя група розходиться з групою Пітера", - сумно сказав Росс. «У жодному разі це може не спрацювати. Вам буде важко повірити в це, але колоніальна влада тут за ці роки зробила мій народ дуже законослухняним. Вони схиляють голови, цілують батоги та полірують свої ланцюги».

"Тільки правителі можуть порушувати закон", - пробурмотів Нік.

"Це правильно."

«Де живе Бор та його штаб-квартира?»

«За пагорбом за останньою шахтою. Має гарне місце. Огороджено та охороняється. Ти не зможеш увійти.

«Мені необов'язково. Я просто хочу побачити це, щоб повідомити, що особисто бачив його приватне королівство. Хто живе із ним? Слуги, мабуть, говорили».

Декілька німців. Думаю, вас зацікавить Генріх Мюллер. Сі Калган, китаєць. І кілька людей різних національностей, але всі вони злочинці, я так думаю, Він відправляє нашу руду та азбест по всьому світу. "

Нік глянув на грубі чорні риси обличчя і не посміхнувся. Рос від початку знав набагато більше, ніж розповідав. Він потис сильну руку. «Ви візьмете дівчат у Солсбері? Чи направте їх у якусь частину цивілізації?»

"А ти?"

«Зі мною все буде добре. Я збираюся отримати повну картину та піти. Я маю компас».

"Навіщо ризикувати своїм життям?"

«Мені за це платять. Я маю робити свою роботу правильно»

"Я витягну дівчаток сьогодні ввечері". Рос зітхнув. «Я думаю, ти надто ризикуєш. Удачі, Гранте, якщо тебе так звати».

Рос сповз назад з пагорба до прихованої долини, де вони залишили дівчаток. Вони пішли. Сліди розповіли історію. Їх здолали люди у чоботях. Білі. Персонал THB, звісно. Вантажівка та легковий автомобіль відвезли їх патрульною дорогою. Рос відступив від своєї власної стежки в джунглях і вилаявся. Ціна самовпевненості. Не дивно, що переслідувачі у вантажівці та седані здалися повільними. Вони викликали слідопитів і весь час йшли за ними, можливо, зв'язалися з THB по радіо.

Він з сумом подивився на далекі пагорби, де «Ендрю Грант» тепер, мабуть, входив у шахтарське королівство; потрапляння в пастку з гарною наживкою.


Розділ дев'ятий


Рос був здивований, побачивши Ніка в даний момент. Миша так тихо заповзла в пастку, що ніхто про це не знав – поки що. Нік приєднався до групи білих чоловіків у роздягальні за їдальнею. Коли вони пішли, він узяв собі синю куртку та жовтий захисний шолом. Він гуляв серед суєти вантажних доків, ніби пропрацював там усе своє життя.

Він провів день у гігантських плавильних печах, пробираючись повз вузькоколійні поїзди з рудою, цілеспрямовано входячи і виходячи зі складів та офісних будівель. Тубільці не наважилися ні подивитись на нього, ні розпитати його – білі до цього не звикли. THB працювала як точна машина – усередині не було жодних сторонніх осіб.

Хід Юди допоміг. Коли дівчат привели на віллу, він загарчав: Де двоє чоловіків?

Патрульна команда, яку направили до дівчат по радіо, сказала, що вони думали, що вони мають команду джунглів. Герман Дузен, лідер добровольців переслідувачів джунглів, зблід. Він був виснажений; навів свою групу для їжі та відпочинку. Він думав, що патруль підібрав усю видобуток!

Юда вилаявся, а потім відправив усю свою охоронну групу з табору в джунглі до патрульних доріг. Усередині Нік робив усе. Він бачив вантажівки та залізничні вагони, завантажені хромом та азбестом, і він бачив, як дерев'яні ящики переміщаються із золотоплавильних заводів, щоб їх сховати під іншими вантажами, доки контролери вели ретельний облік.

Він розмовляв з одним із них, ладнаючи зі своєю німецькою, бо ця людина була австрійцем. Він запитав. - "Це той, що для далекосхідного корабля?"

Чоловік покірно звірився зі своїм планшетом та накладними. “Нейн. Генуя. Ескорт Лебо». Він відвернувся, діловитий і зайнятий.

Нік знайшов центр зв'язку - кімнату, повну гуркотливих телетайпів та радіоприймачів з відтінками гравію. Він отримав бланк від оператора та написав телеграму Роджеру Тілборну, Родезійській залізниці. Бланк було пронумеровано у стилі німецької армії. Ніхто не посмів би ...

Оператор прочитав повідомлення: «Наступні тридцять днів знадобляться дев'яносто вагонів із рудою». Рухатися тільки у Beyer-Garratt power під керівництвом інженера Барнса. Підпис, гранш.


Оператор теж був зайнятий. Він спитав: «Залізничний провід. Безкоштовно?

"Так."

Нік був біля стоянки для вантажівок, коли спрацювали сирени, наче сигнал про вибух. Він заліз у кузов гігантського самоскида. Підглядаючи через дах, він увесь день спостерігав за тим, як обшук триває, і зрештою дійшов висновку, що це шукають його, хоч він не знав про викрадення дівчаток.

Він дізнався про це після настання темряви, підперши електрифікований паркан навколо вілли Юди палицями і підповз до освітленого дворика. У найближчому до будинку закритому приміщенні сиділи Майк Бор, Мюллер та Сі Калган. У більш далекому вольєрі, з басейном у центрі, були Буті, Рут та Джанет. Вони були прив'язані, до дротяної огорожі, оголені. Великий самець павіана не звертав на них уваги, жуючи зелене стебло.

Нік здригнувся, взяв Вільгельміну, побачивши Бора, зупинився. Світло було дивним. Потім він зрозумів, що троє чоловіків знаходяться в скляній огорожі - в куленепробивній коробці з кондиціонером! Нік швидко відступив. Яка пастка! Через кілька хвилин він побачив, як двоє чоловіків безшумно рухаються крізь кущі, до того місця, де він стояв. Герман Дузен патрулював, вирішивши виправити свою помилку.

Вони обійшли будинок по колу. Нік пішов за ними, стягуючи з талії один із шматків пластикового шнура, який нікому не дав знати, що він ніс. Вони були податливі, з міцністю на розрив більше тонни.

Герман - хоч Нік не знав його імені - пішов першим. Він затримався, щоб оглянути зовнішній електричний паркан. Він помер, не видавши жодного звуку, від короткого поштовху рук і ніг, який затих за шістдесят секунд. Його супутник повернувся темною стежкою. Його кінець настав так само незабаром. Нік нахилився і кілька секунд відчув себе трохи нудотним – реакції, яку він ніколи не розповідав навіть Хоуку.

Нік повернувся до своєї ділянки чагарника, що виходив на скляні груди, і подивився на нього з почуттям безпорадності. Троє чоловіків сміялися. Майк Бор вказав на басейн у вольєрі зоопарку, де оголені дівчата висіли, як жалюгідні статуетки. Бабуїн відступив до дерева. Щось виповзло з води. Нік здригнувся. Крокодил. Мабуть, голодний. Джанет Олсон закричала.

Нік побіг до огорожі, Бор, Мюллер і Калган встали, Калган тримав у руках довгу рушницю. Що ж - зараз він не міг вдарити їх, і вони не могли вдарити його. Вони залежали від двох чоловіків, яких він щойно усунув. Він усадив кулі Вільгельміни точно в очі кожного крокодила з відстані сорока футів.

Англійський Майк Бора із сильним акцентом заревів із гучномовця. «Киньте пістолет, AXman. Ви оточені».

Нік знову побіг до лав садівників і сів. Він ніколи не почував себе таким безпорадним. Бор мав рацію. Мюллер користувався телефоном. У них тут буде багато підкріплень за кілька хвилин. Троє чоловіків засміялися у його бік. Далеко з пагорба ожив двигун. Губи Мідлера насмішкувато ворушилися. Нік втік, уперше у своїй кар'єрі. Він пішов від дороги та дому, дозволивши їм побачити, як він тікає, сподіваючись, що вони на мить забудуть дівчаток, бо жертва не бачила наживку.

У комфортно прохолодному вольєрі Бор усміхнувся. «Подивися, як він біжить! Це американець. Вони труси, коли знають, що в тебе сила. Мюллер - надішліть людей на північ».

Мюллер гаркнув у телефон. Потім сказав: «Марзон зараз там із загоном. Чорт забирай їх. А із зовнішньої дороги наближаються тридцять людей. Герман та внутрішні патрулі скоро будуть позаду нього».

Не зовсім. Герман та його начальник загону охолоджувалися під баобабом. Нік прослизнув повз патруля з трьох чоловік і зупинився, побачивши дорогу. Уздовж неї тяглося вісім чи дев'ять чоловік. Один тримав собаку на повідку. Людина, яка стояла біля бойової машини, використала рацію. Нік зітхнув і вставив запобіжник у пластикову пластину. Три з них і дев'ять куль – і він почне використовувати каміння проти армії. Переносний прожектор досліджував територію.

З півночі схилом піднялася невелика колона вантажівок. Людина з радіо повернулася і тримала її, наче розгублена. Нік примружився. Людина, що чіплялася за борт першої вантажівки, був Росс! Він упав на землю, поки Нік дивився. Вантажівка під'їхала до командирського автомобіля, і люди вийшли з його спини. Вони були чорні! Фари командирської машини згасли.

Білий чоловік за радистом підняв автомат. Нік пустив кулю йому в середину. На пострілі – дія вибухнула.

Це було схоже на маленьку війну. Ніч прорізали помаранчеві трасери. Нік дивився, як чорношкірі атакують, фланкують, повзуть, стріляють. Вони рухалися як солдати з певною метою. Важко зупинити. Білі зламалися, відступили, деяким вистрілили у спину. Нік крикнув Росу, і міцний чорний підбіг до нього. Рос ніс автоматичний дробовик. Він сказав: "Я думав, ти вже помер".

"Близько цього".

Вони рушили в сяйво ліхтарів вантажівок, і до них приєднався Пітер ван През. Старий виглядав як генерал-переможець.


Він глянув на Ніка без емоцій. «Ви щось спровокували. Родезійський загін, який переслідував нас, пішов навкруги, щоб приєднатися до іншого, що прийшов ззовні. Чому?

«Я надіслав повідомлення Джорджу Барнсу. Команда Тіна боротьби з торгівлею людьми - це група міжнародних злочинців. Я вважаю, вони не можуть купити всіх ваших політиків».

Ван През увімкнув рацію. «Місцеві робітники залишають свої поселення. Звинувачення проти ТЛ дещо струснуть. Але ми повинні забиратися звідси до прибуття охоронців».

«Дайте мені вантажівку», - сказав Нік. "У них є дівчата на пагорбі".

«Вантажівки коштують грошей, – задумливо сказав ван През. Він глянув на Рос. "Чи сміємо ми?"

"Я куплю тобі новий або надішлю ціну через Джонсона", - вигукнув Нік.

"Віддай йому", - сказав Росс. Він вручив Ніку дробовик. «Надайте нам ціну одного з них».

"Це обіцянка."

Нік пронісся повз розбиті машини і тіла, виїхав на бічну дорогу, що веде до вілли, і піднявся так швидко, як тільки міг рев двигуна. По всій долині горіли групи вогнів, але вони були зовсім поряд із пожежами, що спалахували всюди. Вдалині, біля головних воріт, клацали і мерехтіли кулі, що трасували, і звук пострілів був важким. Виглядало так, ніби Майк Бор та компанія втратили свої політичні зв'язки – чи не змогли зв'язатися з ними досить швидко. Його охорона, мабуть, намагалася зупинити армійську колону, і це було зроблено.

Викотився на плато, обігнув будинок. Він побачив трьох чоловіків у внутрішньому дворику. Тепер вони не сміялися. Він поїхав просто на них.

Важкий Інтернаціонал котився з гарною інерцією, коли він врізався у сітчастий паркан із широким переплетенням. Бар'єр несли разом з вантажівкою в суміші, що рветься подрібнюючого дроту, падаючих стовпів і верещачого металу. Шезлонги та лежаки летіли іграшками до удару огорожі та машини. Незадовго до того, як Нік врізався в куленепробивний скляний ящик, що вкривав Бора, Мюллера і Калгана, V-подібна частина огорожі, що проштовхнулася вперед, немов металева звукова хвиля, біля носа вантажівки, з гучним дзвоном розлучилася.

Бор рвонув до будинку, і Нік спостерігав, як Мюллер тримає себе в руках. У старого вистачило мужності або він скам'янів. Східні риси обличчя Калгана були маскою гнівної ненависті, коли він смикнув Мюллера, а потім вантажівка вдарила по склу, і все зникло в поштовху металу об скло. Нік уперся в кермо і брандмауер. Мюллер і Калган зникли, раптом заслонені екраном із розбитого, осколкового скла. Матеріал зігнувся, подався і став непрозорим із мережею розривів.

Хмара пари вирвалася з радіатора вантажівки, що тріснула. Нік боровся з дверима, що заклинили, знаючи, що Мюллер і Калган пройшли через вихідні двері скляного притулку і пішли за Бором до головного будинку. Нарешті він кинув дробовик у вікно і виліз за ним.

Двері в будинок відчинялися, коли він оббіг притулок і підійшов до нього - вантажівка і паркан праворуч від нього були перепоною. Він завдав одного пострілу з дробовика в його центр, і воно відкрилося. Його ніхто не чекав.

Крізь шипіння радіатора вантажівки, що димить, пролунав зляканий крик дівчини. Він повернувся, здивований тим, що світло залишилося увімкненим - він збив кілька вуличних світильників - і сподіваючись, що вони згаснуть. Він був гарною мішенню, якби Мюллер та інші підійшли до верхніх вікон.

Кинувшись до паркану, що відокремлював внутрішній дворик від двору, він знайшов ворота і пройшов через них. Бабуїн зіщулився в кутку, труп крокодила затремтів. Він розірвав узи Буті з Хьюго. "Що тут не так?" – відрізав він.

"Я не знаю", - схлипнула вона. "Джанет закричала".

Він звільнив її, сказав: "Звільни Рут", і пішов до Джанет. "Ти в порядку?"

"Так, - тремтіла вона, - по моїй нозі поповз жахливий великий жук".

Нік розв'язав їй руки. "У тебе є сміливість".

«Чортово захоплюючий тур».

Він підняв дробовик. «Розв'яжи собі ноги». Він побіг у внутрішній дворик і до дверей будинку. Він обшукував останню з багатьох кімнат, коли його знайшов Джордж Барнс. Родезійський поліцейський сказав: «Здрастуйте. Це трохи хвилює? Я зрозумів вас від Тільборна. Розумно».

"Дякую. Бор та його команда зникли».

«Ми їх дістанемо. Я справді хочу почути вашу історію».

«Я ще не все вигадав. Давай забираємось звідси. Це місце може вибухнути будь-якої миті». Він розносив дівчаткам ковдри.

Нік схибив. Вілла яскраво світилася, поки вони спускалися з пагорба. Барнс сказав: Добре, Грант. Що трапилося?"

«Майк Бор або THB, мабуть, думали, що я бізнес-суперник або щось таке. У мене було багато сюрпризів. Люди нападали на мене, намагалися викрасти мене. Дратували моїх клієнтів туру. Переслідували нас у всій країні. Вони були дуже жорстокі, тому я проїхав повз них на вантажівці”.

Барнс від душі засміявся. "Поговоримо про досягнення цього десятиліття. Наскільки я розумію, ви спровокували повстання тубільців. Припинили битву між нашою армією та партизанами. І ви викрили достатньо контрабанди та зради з боку THB, щоб поставити частину нашого уряду на вуха".


Радіо так сильно завивало зі штаб-квартири, що я пішов від нього”.

«Ну й справи, – невинно сказав Нік, – чи не так? Просто випадковий ланцюжок подій. Але тобі пощастило, так? THB зловживав робітниками, обманював ваші звичаї та допомагав вашим ворогам – вони продавали всім, ви знаєте. отримайте за це гарну похвалу”.

«Якщо ми колись це виправимо».

Звичайно, виправте. Нік помітив, наскільки це просто, коли ви маєте справу з великою кількістю золота, яке має величезну силу і не має патріотизму. Вільний світ почувався краще, коли жовтий метал потрапляв до рук, які його цінували. Простежили за Юдою до Лоуренсо Маркеса, і його слід зник. Нік міг здогадатися, де - вгору Мозамбікською протокою до Індійського океану в одному з великих океанських катерів, які йому подобалися. Він нічого не сказав, оскільки технічно його мету було досягнуто, і він все ще був Ендрю Грантом, який супроводжував поїздку з туристичною групою.

Справді, помічник начальника поліції Родезії вручив йому грамоту подяки на невеликому обіді. Публікація допомогла йому вирішити не приймати пропозицію Хоука кодованим кабелем покинути тур під якимось приводом і повернутися до Вашингтона. Він вирішив завершити поїздку заради пристойності.

Зрештою, Гас був гарною компанією, як і Буті, і Рут, і Джанет, і Тедді, і ...