# On sale (85% off)

Арина Левитина

правдива iсторiя з життя зелено╖ молодi

Левитина Арина

On sale (85% off)

Origin: http://samlib.ru/a/arina_l/prodag.shtml

Создан: 21/01/2004, изменен: 17/02/2009, 86k

Повесть: Проза

правдива iсторiя з життя зелено╖ молодi

____________________________________________________________

Продаж

(знижка 85%)

фiлософський трактат про "перший раз"  Спiльний проект Арiни, Дари та Магдалини. Дара - людина, що пахне зеленими, достиглими, соковитими яблуками. Нагаду╓ тiнь довго╖, струнко╖ постатi. Нiжне, шовковисте волосся де-не-де зачiпа╓ округлi, нiжнi плечi. Великi очi, темно-карi, якщо дивитись на не╖, то зда╓ться, нiби перед тобою звива╓ться кiшка. Така грацiйна, беззахисна i страшенно приваблива. Опустила руки донизу, розслабилась, вдихнула на повнi груди повiтря i хитро посмiхнулася. Дiстала з джинсового рюкзака передостанню цигарку, запалила сiрник, легко прикрила повiки i затягнулася. Кожен ╖╖ рух настiльки збуджу╓, що хочеться розчинитись у повiтрi, яким вона диха╓. Пiдняла праву руку, вiдкинула пасмо волосся iз плеча, злегка опустила голову, зробила надзвичайно повiльний жест головою влiво i злегка розтулила сво╖ повнi, насичено-рожевi губи. Доторкнулась сво╖ми довгими пальцями до верхньо╖ губи, провела легко вказiвним по сережцi на нижнiй пелюстцi вуст. Сiла на лавку, закинула ногу на ногу, ще раз затягнулась i згадала, що скоро ╖й буде шiстнадцять. Можливо, тодi ╖╖ сприйматимуть старшою, хоча яка рiзниця, якщо вона вже i так не дiвчинка.

Важливий момент у ╖╖ життi - змiни. Розумiння того, що ти вже не та, що хтось порпався у тобi i заклав нову програму - досить iнтригуюча рiч. Можливо першi днi Дари було важко змиритись з цi╓ю думкою, але згодом прийшло повне задоволення собою, вiдчува╓ш стан зверхностi, так би мовити нiрвани. Змiни починаються з першого дня життя, вони йдуть по спiралi, iнколи повторюються мiсця, моменти, але нiколи все не бува╓ таким самим, як колись.

Перша подорож у свiт ╓ такою при╓мною i вражаючою - ти виплива╓ш з утроби матерi, вiдрива╓шся вiд не╖, вдиха╓ш вперше повiтря i тебе ослiплю╓ довколишн╓ свiтло. Дарку це свiтло надто вразило, воно ослiпило ╖╖, вперше в сво╓му iснуваннi вона спiткнулась з таким словом , як життя на Землi. Перше бажання - розчинитись у цьому просторi, розчинитись у любовi ближнiх. Народитись було так важко, хотiлось жити, а органiзм не дозволяв. Але Дара кричала: "Нi!", кричала на повну глотку, нiхто не мiг закрити ╖╖ ротика, не мiг заспоко╖ти i сказати: "Все буде добре, заспокойся".

Приймати "Постiнор" ( протизаплiднi пiгулки), вжити половину дози, зрозумiти свою помилку i зупинитись на половинi дороги - перемога добра, такого дивного i банального слова, як чудо. Мама Дари прозрiла, вiдчула першi поштовхи дитяти i зрозумiла, що ця iстота повинна жити. Можливо, Дарцi спочатку було тяжко вiдчувати холод матерi, переживання за те, що вона зможе народитись. Невже це не чудо, коли на свiт з'явля╓ться маленьке створiння, що просить про допомогу i хоче вiдчувати любов? У той момент , коли ╖╖ мама зрозумiла свою помилку i вирiшила, що ╖╖ дитина житиме, саме у ту мить Дара захотiла жити, вона легко прикрила повiки i вперше усмiхнулась теплою усмiшкою, наповненою радостi i спокою.

Першi хвилини життя, першi днi спустошення i водночас розумiння, що потрiбно жити, принаймнi для матерi, яка не вiдреклася ╖╖. Вдома все перемiнилось, дiдусь покинув домiвку, всi вiдвернулись вiд молодо╖ мами з дитиною. Навiть батько працював далеко за межами Львова. Як важко... i тихо...

Спливали години, днi, тижнi, мiсяцi, роки i ось перед нами сто╖ть наполовину впевнена у собi дiвчина. Вона вже багато перепробувала за сво╖ п'ятнадцять, багато вiдчула. Перший поцiлунок, першi зустрiчi iз хлопцем, перший раз займатись коханням. Такi незабутнi враження... Захар - рок-зiрка, що перехову╓ться за темними i густими хмарами, не зi сво╓╖ волi. Суспiльство запхало його на дно каналiзацi╖ i трима╓ там, не даючи навiть вдихнути на повнi груди свiже повiтря - радiсть життя. При╓мний на дотик ока, нiжнi форми, що не спотворюють свiтосприйняття. Чорне, як смола волосся, яскраво-блакитнi очi, що дивляться проникливим поглядом на людей, що його зацiкавили. При╓мна усмiшка на обличчi, що насторожу╓, почина╓ш ритися у собi i знаходити причини для цього на╖вного усмiху. Згодом почина╓ш здогадуватись, що ти просто сподобався Захару.

Незалежна особистiсть, що живе сво╖м неповторним життям. Сприймати його, як сформовану особу, що спланувала сво╓ життя до останнього моменту або принаймнi збудувала фундамент для подальшого iснування, просто неможливо. Перед собою бачиш лише хлопця, яки не знайшов мiсця на Землi, де б вiн хотiв провести решту свого життя. Можливо, колись настане момент i вiн побачить сяйво переповнене любовi до нього, можливо вiн закоха╓ться у те сяйво i вирiшить зупинитись iз ним до кiнця. Наразi ця особистiсть кочу╓ кожного дня з одного мiсця на iнше i нiколи не зупиня╓ться. Всюди почува╓ себе непотрiбним або зайвим, можливо просто некомфортне вiдчуття iснування в даному середовищi. Любить багато говорити, нiколи не каже щось просто так. Завжди попада╓ в тему i до того ж сам створю╓ дану тему. ╢ центром розмови, зосереджу╓ навколо себе слухачiв, не можливо вiдiрватись повнiстю вiд сказаних ним слiв.

Тяжке дитинство, наявнiсть недосконалого навколишнього середовища - все призводить до деградацi╖, винищення певних видiв людей (ми навiть не встига╓мо записувати ╖х до Червоно╖ книги).

Днi наповненi пiдсвiдомою iпохондрi╓ю, яку неможливо заглушити. Сво╓ розбите "Я" намага╓ться вiднайти в iнших людях.

Самостiйнiсть, вищiсть над iншими, принаймнi думками - втеча вiд усiх, в першу чергу вiд батькiв. Хотiлось довести собi, що щось вмi╓, на щось здатен, вважав, що повинен переконатись у недосконалостi свiту, прагнув побачити життя таким , яким воно ╓, без жодних прикрас. Ви╖хати з рiдного мiста, де провiв усе сво╓ дитинство, залишити все i по╖хати в нiкуди. Напевно так страшно... Бачиш перед собою сiру дорогу i бiльше нiчого, хiба що зеленi дерева обабiч, якi нiчого не обiцяють. Але невiдоме так манить, так хочеться до нього доторкнутись, вiдчути на смак i попектись. Можливо вiн потiм звикне до опiкiв? Це так важко усвiдомлювати свою непотрiбнiсть на першiй стадi╖ перебування у величезному, переповненому смiтниками Львовi... Львiв... Безмежна кiлькiсть поворотiв, через якi не можна побачити найближчi п'ять метрiв у довжину. Стара брукiвка, через яку можна поламати шпильки, загубити свiдомiсть п'яному i пролежати так до часу, поки тебе забере Бог, бо нiкого не цiкавить твiй вiдпочинок посеред дороги у центрi мiста. Хiба що мiлiцi╖ не буде що робити, от i вона вчепиться за вже мертвого громадянина не вiдомо яко╖ кра╖ни, i почне вимагати з нього документи. Багато сiрих тонiв, що не збуджують, а навпаки притуплюють усвiдомлення життя в рожевих кольорах. Облупленi старезнi трамва╖, якi обкле╖ли якимсь непотребом з рiзними безглуздими надписами про "Галiму Бланку", "Соса- Соллу" i ще багато незрозумiлих менi речей. Цей пошарпаний, зашкарублий транспорт ╖здить по колу i якщо кататись на ньому цiлий день, то можна помiчати дуже рiзнi, цiкавi речi. По-перше, на площi Ринок, якщо це вас цiкавить, всi будинки рiзнокольоровi. Це трохи може пiдняти настрiй, але ненадовго, бо площа ╓ дуже короткою. Наступна зупинка - вулиця Дорошенка. Виходиш i бачиш позаду себе велику Жабу. Бiля не╖ тусуються "трошки" недорозвинутi пiдлiтки, яким нема чого робити, до чого вчепитися. Все ж таки краще посидiти пiд жабою i повтикати у навколишнiх людей - рагулiв ( якi можливо добились набагато бiльше за наших пiджабних геро╖в, але тi про це не здогадуються).Тупi пики, розмазанi зiницi, потрiсканi жилки на очах, мiшки пiд очами, довго не мите волосся незрозумiлого кольору i довжини, нескладнiсть пропорцiй тiла i кнопка "Гальмо" у всiх рухах... Йдеш далi, бачиш натовп старих пердунiв, яким також нема чого робити вдома, правильно нема чого паскудити хатн╓ повiтря, краще зiпсувати його на вулицi, там бiльше простору. Стоять всi разом i кричать одне на одного. Той крик збирався до дев'яносто першого року, все ж таки потрiбно викричатись. Ось дiди i бабцi позбирались в "невеличкий" натовп, зайняли меншу половину стометрiвки i кричать одне на одного, на все горло. А ось якесь мале захотiло покататись на роликах, та нi ж потрiбно було на нього накричати i вдарити по головi паличкою, бо воно вiдiт╓ лi заважа╓ розмовляти на данiй територi╖. Весело, правда? Okay, протиска╓шся вперед, бо вже задиха╓шся. Все ж таки потрiбно хоч iнколи ковтати свiже повiтря. Ну i що ти бачиш? Чорнi шкiрянi куртки, мiнi-спiднички на ╖хнiх колiнах заполонили всi лавки, ну що за несправедливiсть! "Якась дискримiнацiя" - пролiта╓ в тво╖й головi. А всi сидять i навiть не думають посунутись, навiть старшi пердуни з вiдзнаками, що бавляться в шахи, не хочуть вступитися представнику прогресивно-альтернавтивно╖ молодi. Доведеться йти далi... Ой, що за жах i де таке взялося? Якiсь iстоти незрозумiло╖ статi у куртках без штанiв чи там хоч якихось спiдниць. То вже навiть не пики, то якiсь розпухлi морди, що дивляться на тебе з неприкритою розпустою. Про що вони думають? Напевно про те, якi у них великi дiрки i скiлькох дiтей вони позбулись (помиля╓шся...) ╖х цiкавить лише одне - де можна дiстати ще одну пляшку горiлки, ну принаймнi сто грам?). Розвалились на останнiх лавках. До речi, бiля них ╓ мiсце, але навiть думка не приходить, щоб сiсти поруч. Робиш висновки, що сифiлiсом можна заразитись посидiвши бiля таких iстот. А що це таке перед нами? Оперний театр... А перед ним купа лахмiття, чи це не лахмiття? Якщо пiдiйти ближче, то можна побачити брухт з м'яких секонд-хендiвських iграшок. Невже малята хочуть сфотографуватись бiля цих неземних iстот? Фу, якесь збоченство! Хех, ледве не збив якийсь шпиндюк на пластмасовому мотоцику... А все-таки так хочеться десь звалитись i вiдпочити. Все, забираюсь геть, досить з мене. Почалось все два роки тому. Саме весною, коли всi хочуть кохатися, коли сила вза╓много притягання дорiвню╓ сто п'ятдесят восьми балам. Дара вiдчула потяг до молодо╖ особи, що стояла на барикадах i невтомно кричала про сперму i кров. Йшла, вiдчула , як щось калатнуло, зупинилась i побачила його, такого еротично-гарячого i далекого. Чорнi порванi джинси, темна в обтяжку, на короткий рукав футболка прекрасно облягала його тулуб. Дарi захотiлось доторкнутись до нього, вiдчути, як б'╓ться серце, почути на собi його мiцнi руки, що переповненi жадоби i жаги до не╖ - тако╖ неповторно╖ i самотньо╖ в даний момент. Навколо купа людей, але вона нiкого не бачить, нiчого не чу╓, окрiм нього, лише його очi, його рухи, що так не схожi на попсовий ритмiчний танець. Биття в конвульсiях, нарiкання на свою непотрiбнiсть, ненависть до людей, що оточують ╖╖, мрiяння про незнайомця, палке бажання поцiлунку.

-Хочу!!! - дивиться довкола i бачить непотрiбних знайомих, що дивляться на не╖ , широко розкривши сво╖ баньки.

I ось ця маленька людина почала витягувати iнформацiю, почала цiкавитись тим, що ╖╖ оточувало. Дарка була схожа на черв'ячка, що вилiз з-пiд землi i прагне дiстатися до сонця. Вiн зна╓, що до сонця далеко, але бажання понад усе. Розум затьмарився i черв'ячок забув , що сонце може його спалити. Дара дiзналась, що Його звати Захаром, що Йому двадцять один, що Вiн при╖хав з iншого мiста. Всi говорили, що Вiн просто жахлива особистiсть, яка стражда╓ зiрковою хворобою. Чути свiдомiстю - одна рiч, вiдчувати серцем - зовсiм iнша. Дiвчина почувала себе метеликом, що летить на вогонь, який так манить сво╖ми барвами. Навчання, батьки, друзi, весна - все вiдiйшло на другорядний план, основним став Захар, який так вабив.

Минув рiк, з'явилось радiо "...", почула Його в понедiлок вночi. Кайф розлився по сiрому буттю. Зрада подруги, непотрiбнiсть навчання у задрипаному лiце╖, домашнi проблеми все зникло за мить, лишився тiльки Вiн i Його голос. Програма на радiо вплинула на подальше ╖╖ iснування. Життя вiд понедiлка до понедiлка, вiд телефонного дзвiнка до роздумiв над тим дзвiнком. Крутиться голова, забува╓ш про теперiшн╓, минуле i майбутн╓, iсну╓ тiльки Вiн, Його пiснi, Його асоцiацi╖ i сказанi Ним слова для не╖ поза ефiром. Ще з свого дворiчного життя дiвчина пам'ята╓ метрополi╖, якi вона не пропускала. Почути незабутню музику, побачити , як Вiн танцю╓, вiдчути Його погляд на собi - блаженство заради якого варту╓ жити. Входити в стан ейфорi╖ при перших звуках мелодi╖, що ╓ такою близькою. Приходила додому i вiдчувала , як гудить у вухах, як болять ноги, лама╓ шию i тхне з рота тютюном. Лягала в лiжко i не могла заснути. Хотiлось з кимсь подiлитись враженнями, нажаль не було тако╖ людини. Бажала заснути i побачити сон про Нього, та нiчого не вдавалось, лише тихий , безшумний смiх у подушку...

Ранки завжди були одноманiтними. Завжди те саме лiжко i перина, якi потрiбно застеляти, тi самi двi сестри, що нiчого не розумiють про не╖. Майже тi самi снiданки з батьками i довгi нотацi╖ про те, що потрiбно вчитись , приходити вчасно додому, мити посуд i прибирати по суботах. Кожного дня та сама маршрутка. Незмiнна дорога до Сихова i пустий погляд у брудне вiкно. Весна, лiто, осiнь, зима i так два роки...

Дара звикла з думкою, що все так i повинно бути, що це життя i потрiбно жити, як i всi решта. Захар залишився, як затуманений Еверест, на який вибратись не можливо. Дiвчинi хотiлось чогось земного, бiльш реального. Бачити кожного дня закоханих, вiдчувати весну i розумiти , що вона вже не дитина, надто важко, особливо тодi, коли нiчого не ма╓ш окрiм нездiйсненних мрiй.

Завдяки сво╖й подрузi з коледжу iм. Труша, познайомилась iз студентом третього курсу - Павлом, вчиться на металi. Павло - несформований пiдлiток, який ще сам не визначився для чого живе i чого вiн хоче вiд життя. Дара з самого початку прекрасно розумiла, що Павло - це не мрiя ╖╖ життя. Але вибирати приходиться не завжди. Iнколи краще Лису гору пестити в руцi, нiж бачити за горизонтом Еверест. ╥й набридло ходити по вулицях Львова i мрiяти про поцiлунки, про зустрiчi з людиною, яка хотiла б ╖╖ бачити щодня.

Рок концерт, Мертвий Пiвень, дикуватий натовп, що прагне весни i Павло, що сто╖ть поряд i чека╓ на не╖. Захар? А що Захар? Де вiн зараз? I чи буде вiн взагалi колись? Вiддалась почуттям, злилась в поцiлунку з Павлом, забувши про всi турботи на свiтi. I почалось... Зустрiчi, поцiлунки, болiння стоп, ходiння по затишних куточках рiдного мiста, розмови про музику, життя, почуття, погоду i всiляку фiгню, без яко╖ з Павлом нема про що говорити. Спочатку цiкаво, потiм нормально, а потiм просто пофiг ╓ вiн чи нема. Про Захара думати не хотiлось, радiо поламалось, всi шнурки до Евересту просто-на-всього обiрвались.

I тут удар по головi останнiм зимовим снiгом, Павло на рок концертi говорить одну рiч: "Вибач, ти дуже кльова, але я зараз маю багато проблем, отож не можу бути з тобою..." Лайно, правда? Концерт запльовано╖ Марiчки Бурмаки. Навколо стiльки недоумкiв, а Дара з подругами просто пiшла покурити цигарки, купленi поштучно, i заспоко╖тись вiд удару.

Пройшов ще тиждень i два днi... Субота. Початок нового iснування, вихiднi, якi багато чого обiцяють. Розпочати день з живопису. Вiдчувати перший мазок аквареллю на iдеально-виконаному рисунку - просто неповторнi вiдчуття. Заглиблю╓шся у свiй внутрiшнiй свiт, вилива╓ш його на паперi, бачиш, що ти можеш все. Розумi╓ш свою могутнiсть у данiй справi, зна╓ш, що ти ╓ митцем, який може заставити бiлий листок звичайного акварельного паперу перетворитися на твою власну казку. Почина╓ш творити, в руцi трима╓ш пензлик - нiби чарiвна паличка, що чека╓ тво╖х наказiв. На обличчi з'явля╓ться широчезна усмiшка, яку неможливо стримати жодними силами. Намага╓шся залишатись серйозною i неприступною, нiчого не вда╓ться, бо вiдчува╓ш, як стукотить тво╓ серце, як б'╓ться весна за вiкном. Склада╓ться враження, що вона зараз проб'╓ скло наскрiзь i увiрветься в це примiщення, наповнене любовi до не╖. Дара переповнена емоцiй дивиться на годинник. Помiча╓, що вже пора iти, збира╓ сво╖ куханi фарби i втiка╓, ледве не забувши попрощатись з улюбленим вчителем.Бiжить нiчого не помiчаючи довкола, лише весну, що струменить крiзь ╖╖ тiло з усiх щiлин. Забiга╓ в трамвай, сiда╓ на останн╓ вiльне крiсло кондуктора, закрива╓ повiки i полегшено зiтха╓. ╥де, наче в трансi, в головi крутиться мотив яко╖сь пiсеньки, назву яко╖ не може нiяк пригадати. До╖жджа╓ до Iнни, обнiмаються всi гуртом - свята трiйця (Дара, Iнна i Магдалина). Поспiхом вибiгають всi тро╓ на вулицю, бо вiдчувають потяг душi. Доходять до вже згадувано╖ Жаби, сiдають збоку, щоб не заважати iншим. Вирiшили посидiти на цьому iсторичному мiсцi через те, що скоро повинен початись концерт. Треба ж десь вичекати п'ятнадцять хвилин! Помiчають збоку знайомих, якi тепер в ╖хньому життi не вiдiграють жодно╖ ролi. ПОВОРОТ ГОЛОВИ НАЗАД... I... Початок нового раю... Захар стояв з якимсь незнайомим хлопакою. Жваво про щось говорили та iнколи дивились в сторону Дарки з подругами. Дiвчина вiдчула, як маленькi холоднi мурашки пробiглись по ╖╖ тiлi. На лицi виступила трошки знахабнiла посмiшка, яка нiби-то запитувала : "Ну i що далi?". А далi було так: Захар з незнайомцем пiдiйшов до дiвчат, привiтався i сiв.

Навколишн╓ середовище було одним не з найкращих, по-перше, злiва стояли ультраси, що дивились "трiшки" скажено на Захара. При╓много мало, особливо, коли тi звiрюги тикали на нього пальцями, наче здичавiлi дiтки в дитсадку для душевнохворих. Дивно так, називають себе пацанами, а самi схожi на ображених природою дiтлахiв. Ну що там говорити, наче нi риба, нi м'ясо. Такi сухi, костi всi можна перерахувати, довгi, як тички, лисi. Хто в камуфляжi, хто просто в спортивних штанах. Перше враження склалось таке, що цi дiтки при╖хали з Росi╖, бо чогось-то вони всi по-москальськи говорять.

Ну от i почалося. Пiдiйшов якийсь чувак з тi╓╖ групки i почав до Захара чiпатися, при╓много мало. Його друг вiдразу зметикував i вирiшив забиратись геть. До того ж хлопець був у дупу п'яний, сво╖ дi╖ не дуже-то контролював. Давид - знайомий Захара, сказав , що вони йдуть за пивом i зараз можливо прийдуть.

Дара тепер все життя дякуватиме тим скiнам, що вони пiдiйшли до не╖ i ╖╖ подруг у той момент. Через декiлька секунд, як хлопцi ╖х покинули, ультраси вирiшили познущатись з маленьких дiвчаток, що тихенько собi сидять i курять. Ну а закiнчилось все тим, що дiвчатка теж забрались геть i пiшли за хлопцями, що стояли бiля магазину i про щось теревенили. Дiвчата йшли i не думали над тим, що може статися далi. Знали лише одне - ╖м пощастило, сьогоднi надзвичайний день i потрiбно скористатись всiма можливостями , що трапляться на ╖хньому шляху... Магдалина... Чорне хвилясте волосся, що ледве сяга╓ плеч, чорнi густi брови, широка усмiшка, темнi очi i суперова фiгура. Впевнена в собi, показ того, що ╖╖ нiхто не цiкавить, не потребу╓ друго╖ половини, принаймнi на даному перiодi життя. Любить смiятись, веселитись, стрибати на рокотеках, ненавидить мед i стражда╓, коли вiдчува╓ себе непотрiбною. Час вiд часу сидить на деревi i дума╓ про захiд сонця. На рахунок цi╓╖ теми вiд не╖ не можливо почути жодного слова з вуст. Не може передати вiдчуття словами, але не завжди. Проста i тепла, готова любити, коли вiдчува╓, що ╖╖ також люблять. Вiдкрити ╖╖ середину ще нiкому не вдавалось, замкненiсть - стиль життя. Цього року повинна закiнчити одинадцятий клас, а далi дорога в невiдоме, про яке вона наразi не дуже багато дума╓. Можливо ╖╖ чека╓ сiре, одноманiтне буття в Богословськiй академi╖, можливий такий варiант, що Магдалина поступить на фiлологiчний в Унiвер. А чого насправдi хоче ця дiвчина? Нiкому не вiдомо, навiть ╖й! Г.М.I. - особистiсть, що живе сьогоднiшнiм днем i намага╓ться не втрачати смак життя.

Iнна - дикобраз, такий великий i м'який, але то тiльки всерединi. Ззовнi лише колючки, лише легке попередження болю, що може настигнути настiльки несподiвано. Ця дiвчина дуже себе любить( пiдсвiдомо). Вона ╓ впевненою в собi. Принаймнi на тi нiчнi години, коли вона нiкого не потребу╓. Людина, що не любить брехнi, але сама бреше майже кожного дня. Обожню╓ спокiй i тишу, майже все сво╓ iснування. Враховуючи перший день життя, закохана в когось. Покликана на цю планету для того, щоб любити i вiддавати себе i свою любов повнiстю комусь одному. Зна╓, що живе не просто так, вона говорить:" Я повинна любити, дарувати, сприймати, вiдчувати...!"

Наразi ця особистiсть навча╓ться в художньому коледжi, в якому страшенно розчарувалась i кожного дня запиту╓ себе :"Що я роблю серед цi╓╖ маси, що не може злiпити двох слiв докупи, лише пензлик в руках i бiльш нiчого!" Запiзно зрозумiла, що художника з не╖ не вийде, що покликання поляга╓ не в цьому. Але кожного дня радi╓, що ма╓ людину, якiй можна довiритись повнiстю.

Ще декiлька слiв про Дару, яка ╓ третiм, на даний момент, найважливiшим компонентом цi╓╖ маленько╖ групки людей. Дара - третiй елемент, вогонь, без якого не можливо iснувати , дихати, вiдчувати радiсть життя.

Коли цi дорослi дiти були разом, вони вiдчували повне злиття думок. Практично не iснувало розбiжностей, розумiння одне одного з пiвслова. Часи змiнюються, свiт ста╓ догори дном i хочеться заплющити очi. I ось тепер почались змiни в життi людей, якi практично ще нiчого не знають про справжн╓ життя серед людей... Першi тверезi думки з'явились у магазинi. Коли хлопцi купляли десять пляшок пива. Та слухати слово :"забагато" нiхто не хотiв. Пiдсвiдомо Дарка також не хотiла, але боротьба розуму i покликiв серця нiколи не припиня╓ться. Вирiшили всiм разом пiти до Мiцкевича, вiдпочити вiд щойно згадувано╖ зустрiчi з фанатами футболу -ультрасами.

Мiцкевич - найкращий друг i порадник, бiля якого можна просто вiдпочивати i не потрiбнi зайвi слова, надi╖ чи сподiвання. Можна просто сiсти чи лягти бiля нього, заплющити очi i розчинитись у стальному просторi. Дарi захотiлось просто змиритись з таким вiдчуттям, як сон. Просто ╖й не вiрилось, що все , що вiдбува╓ться - звичайне життя п'ятнадцятирiчно╖ дiвчинки, що навча╓ться у незвичайному лiце╖, переповненому звичайнiсiнькими людьми. Бачила перед собою постать, про яку мрiяла два роки, не мала можливостi познайомитись, не те що разом пити пиво i говорити про якiсть вiдчуття, що переповнюють середину.

Вiдкрила очi i побачила реальнiсть - малолiтнi ультраси стояли справа i голодним поглядом оцiнювали Захара з пивом i всiх поряд сидячих. А на перший погляд здавалось, що все так просто i легко.

-Iдемо, Захар, вставай! - тихо говорить Давид i пiдбира╓ сумку хлопця, що настiльки очманiв вiд пива, що пофiг на все, навiть на збiжжя диких "хлопчикiв".

Всi швидко беруть пiд руки сво╖ торби, дехто береться за руки i всi дружно йдуть до Вiктора... Вiктор... Щось солодке i крихке. Зда╓ться, що кожно╖ митi може розсипатись або просто-на-всього сипнути пiском в оченята i настане капець. Симпатичний молодик, що ма╓ якiсь сво╖ особливi принадливi риси. Дехто сприйма╓, як iдеал краси, дехто, як забавну тему для розмови. Бувають i такi, що просто довго роздумують над сказаними ним словами. Живе окремо вiд родичiв, квартиру завжди переповню╓ купа незнайомцiв, що iнколи дратують сво╓ю присутнiстю. Заходиш в примiщення Вiктора i бачиш повну темноту. Навiть кроку не зна╓ш куди ступити. Довгий коридор переповнений несподiванок, iнколи при╓мних. А потiм бiлi дверi. За якими повна невiдомiсть. Ледве знаходиш клямку, на це затрачу╓ш добрих п'ять хвилин. До речi, шарудiння в пошуках клямки, нагадують плавнi рухи масажу по спинi. Вiдчиня╓ш дерев'янi, трiшки скрипучий вхiд... Перша думка : " Вау, де я?" Вiдчуття величезного простору. Електричного свiтла i доповнення вiдбува╓ться завдяки незмiрним вiкнам, якi так i випромiнюють нiчне сяйво зiрок i вiдсутнiсть мiсяця( можливо це доля?).Думки розбiгаються, голова наповню╓ться солодким нектаром i цей довершений коктейль розлива╓ться по напруженому тiлу дiвчини. Сiда╓ без запрошення на скрипуче лiжко, яке набира╓ форми тiла. Намага╓ться оговтатись вiд перенапруження i неймовiрно╖ швидкостi розвивання подiй. Захар да╓ руку i вони прямують у наступну кiмнату. Iнна лежить на лiжку з другом Захара - Давидом i почува╓ себе вершиною Альп. Магдалина вивча╓ навколишн╓ середовище з неприхованою зацiкавленiстю. Всi мають чим зайнятися, кожен ма╓ чого вчепитися... " Лежу на лiжку, а зверху звива╓ться вiн - такий мiцний, впевнений у собi... Просить згоди, щоб поцiлувати мене. Хоче доторкнутись до мо╖х губ, вiдчути ╖х присмак , спочути сво╖ми губами метал на мо╖х пелюстках солодких вуст. Його очi наполовину прикритi i просять помилування. Бажання настiльки велике, що вiн вже не може чекати мо╓╖ вiдповiдi, його плоть розрива╓ всi перепони мiж нами. А я пiддаюсь, бо теж не можу втримати свою похiть, що так i осяю╓ небосхил наших спiльних думок. Лежимо обо╓ на тому хиткому лiжку i насолоджу╓мось запахами одне одного. Солодкуватий присмак пива, трави i м'ятно╖ жуйки. За цi речi можу вiддати половину свого царства - половину сво╓╖ цноти (але тiльки половину). Його руки нагадують змiй з iдеально гладкою шкiрою. Цi змi╖ просуваються все далi i далi, не можуть спинитися, перечекати, ╖хня жертва перехову╓ться значно глибше. Але туди потрапити дуже важко, потрiбно здолати довгий i непростий шлях. А втiм той шлях надзвичайно при╓мний i гладкий , нагаду╓ тихе озеро з оксамитовою поверхнею. Рухи тих змiй доповнюють поцiлунки, а в перервах мiж тим гарячим i ненаситним спiлкуванням губ проскакують комплiменти, признання в досконалостi озера i гiр, що здiймаються над водою. Солодкавi слова, непробивнi цiлунки, все настiльки затьмарю╓ розум, що зда╓ться можна втратити останню половину царства.

Вiддавати себе? Дарувати той дарунок, що я так довго несла для Нього... Для кого? Питання, яке гризе кожну дiвчину в такому вiцi. Кому вiддати дарунок? З ким можна подiлитись солодким тортом? Вiн такий великий, вiн рiс i розвивався. Я берегла його, а тепер можу вiддати. Звичайно я отримаю подяку , але чи це замiнить втрату? Боротьба розуму i вiдчуттiв, що збуджують до кiнчикiв пальцiв. Чи вартий той, що лежить перед мною i невтомно просить про те, щоб пiти в окрему кiмнату. Чи варта я його? Згадала книгу, яку читала напередоднi минуло╖ ночi:

"Довкола темнота, вона ╓ обмеженою i гарячою. А вiн запуска╓ свою довгу руку в штани. Вiд цього зiницi пiднiмаються вверх, руки опускаються, губи мiцно стискаються i з очей котяться сльози. Вiн не бачить i не чу╓ ╖х. Його цiкавить лише сексуальний об'╓кт, що сто╖ть перед ним. Позаду тебе холодна стiна, але тво╓ тiло з радiстю дiлиться з нею сво╖м теплом. Ти вiдчува╓ш, як вiн iншою рукою, розстiба╓ собi ширiнку i ти пiдсвiдомо прийма╓ш у цьому участь. Ти хочеш i бо╖шся. Ти плачеш i дiста╓ш насолоду. А Бога поряд нема, нi лише пустота i нiч, що заполонила твою суть.

Вiн такий великий i мiцний, його погляд настiльки впевнено-сильний i потiм коли вiн пiде...

Дiста╓ свою зброю, почина╓ запихати тобi кудись глибоко i далеко, туди, де прича╖лась пустка i безмежжя водночас. Ти навiть стояти не можеш, все настiльки незнайоме i болюче. В деякi моменти ти не вiдчува╓ш нiчого, лише одна думка пронизу╓: " Що я тут роблю, навiщо це? Невже воно може приносити задоволення?"

А йому так добре, вiн шепче щось на вухо i кiнча╓... а потiм ╓хидна усмiшка. Тво╖ ноги стогнуть, починають дрижати, хочеться сiсти i заспоко╖тись, а потiм вмерти... I зустрiти пекло належним чином.

- Можна вдягатись?

-Так, - почина╓ натягувати на тебе джинси, обнiма╓, - ти була прекрасна, я люблю тебе!

Не можеш нiчого сказати, лише бiль у грудях. Навiть зда╓ться, що не зможеш ходити. Все так стогне i тебе лама╓, трясе... Вже нiчого не хочеться.

Вiдкрива╓ дверi у свiтлий простiр, можеш побачити його задоволену усмiшку, не ма╓ш сил ступити кроку.

-Я ще побуду тут, зараз прийду.

- Ok., як хочеш, - говорить якось безтурботно, бо йому вже все-одно ╓ ти чи нема. Отримав про те, що мрiяв цiлий день i нiч.

А ти залиша╓шся стояти в темнотi, дотягу╓шся до вимикача, ледве натиска╓ш, як з'явля╓ться рiзкий потiк свiтла. Сплива╓ш по стiнцi, вiдчува╓ш, як тебе пече, як твоя голова стала тяжкою i пустою. Спробувала зняти штани, побачила на нижнiй бiлизнi кров, таке непри╓мне вiдчуття, особливо стогiн утроби.

Полежала так ще пiвгодини, вирiшила пiти додому. Встала , вимилась, одяглась, вийшла швидко з квартири, пообiцяв подзвонити.

Йдеш по вулицi, наче примара, не зверта╓ш жодно╖ уваги на людей, що дивляться на тебе, як на мерця. Ноги не слухаються, заносить. Ще б секунду i ти б була пiд машиною.

Вдома так холодно i якось по-новому... морозить. Ляга╓ш у лiжко, намага╓шся заснути, бачиш сон про нього, про його очi ,його губи, волосся, руки... (чи варто продовжувати список?). Вiн обнiма╓ тебе, цiлу╓, щось незрозумiло, але наполегливо говорить, повторю╓ декiлька разiв. Потiм бачиш рожеве небо, сидиш на однiй з бiлих хмаринок i спiва╓ш молитву про Бога. Довкола сидять люди, всi усмiхаються, iнколи серед них бачиш сво╖х старих знайомих, про яких вже давним-давно нiчого не чула.

Зранку прокида╓шся, одяга╓ш бiлу сукню, замальову╓ш все обличчя тональним кремом. Вирiшила пiдiйти до вiкна, подивитись на людей. Чи нiчого не змiнилось? Вiдкрива╓ш. Вдиха╓ш свiже повiтря, вiдчува╓ш на душi спокiй i радiсть, хочеться жити...

- ЖИВУ!!! - кричиш зi всiх сил i стриба╓ш...

Згаду╓ш вислiв : "Хай пада╓ вниз головою, люблю розмазанi мiзки по брукiвцi!" - вислiв, який вiн бурмотiв тобi у снi - кiнець". Iнна продовжу╓ цiлуватись з Давидом, Дара розмовля╓ з дiвчиною Вiктора в iншiй кiмнатi, Магдалина обслiду╓ балкон. Всi зацiкавленi навколишнiм середовищем. Особливо Дарка, що не може насолодитись нереальнiстю подiй.

- Ну як ти? Хочеш цигарки? -спитав простодушно Захар.

- Нi дякую! Це зараз не вигiдно, - сказала двозначно дiвчина i пригадала свiй останнiй твiр.

" Сидiти вдома... У себе вдома! I насолоджуватись тим, що ти одна. Абсолютно вiльна у храмi твого народження. До сьогоднi ти не цiнувала цього, що так змiнило тво╓ ставлення до затишку, точнiше домашнього спокою, такого, якого завжди було забагато, а останнiм часом просто не вистачало.

Ти собi танцю╓ш, в одному халатi, вилiза╓ш на стiльчик. Дивишся в дзеркало. У гучних колонках трек вiдомого фiльму "Кримiнальне чтиво"... "Твiст"... Розтира╓ш недопалок одною ногою, потiм iншою i трясеш шваброю like партнером. Вилазиш на високе i широке пiдвiконня i запалю╓ш нову цигарку, i бачиш, як в будинку напроти це ж саме зробило тво╓ дитяче кохання... це було так давно... Боже! Як давно... Ви тодi вилiзли на дах школи, в останнiй день п'ятого класу i принесли в жертву сво╖ щоденники. А потiм вперше поцiлувалися... Вiн по╖хав на навчання в столицю... ти лишилася у куханому Львовi i жила далi.

Сьогоднi доля дозволила вам побачитися. Вiн усмiхнувся i злiз з пiдвiконника. Пролунав телефонний дзвiнок, не важко здогадуючись хто це, пiдняла трубку :"Приходи!". Короткi гудки, швидкi кроки i ось вiн бiля тебе. Який вiн красивий! Тобi аж дух заперло... Ти скинула халат i ...

Важко дихаючи вiн попросив тебе пiднятися з лiжка i принести води... Пив швидко, вiд збудження у нього тряслися руки...

- Як в тебе справи? - тихо спитав i посмiхнувся...

Ти мовчала .

- Дивно , що ти вдома. Ти ж зда╓ться ма╓ш окрему квартиру? - продовжував вiн, - Невже ти сподiвалася зустрiти мене? - ми розсмiялися i знову вiн сильно обiйняв мене...

- Сьогоднi в мене насичений день... Стiльки подiй... Цiкаво знати ╖хнiй наслiдок - ледве вимовила ти.

- А якi ще подi╖, крiм цi╓╖, що застав я? - ми знову засмiялися.

Пауза... Ти ╖╖ перервала:

- В мене померли батьки. Розбилися в машинi ╖дучи до мене в гостi. Я зразу пiсля похорону прийшла сюди, щоб забрати документи. Хочу приватизувати квартиру. А далi покупалася i почала танцювати, включивши магнiтофон. Закурила i побачила тебе... А далi ти зна╓ш!

- Слухай, я б тобi не радив приватизувати квартиру. Це зараз не вигiдно!... Iди до мене..." Прокинутись вiд спогадiв Дарi допомiг Захар, який наполегливо торочив про якусь гру в запитання. Всi сiли колом i почали задавати одне одному асоцiативнi питання . Найбiльше в цьому участь хотiла брати Iнна, нажаль нiчого путнього з того не вийшло, Давид забрав нахабно ╖╖ в сво╖ палкi обiйми. Питання, що давили на пiдсвiдомiсть дiвчини два роки вилились на поверхню. Дара не могла стримувати сво╓╖ зацiкавленостi такою особою, як Захар. Бачити його, розумiти те, що вiн поряд i водночас намагатись не збожеволiти. Кожне запитання звучало з такою обережнiстю i повiльнiстю, наче дiвчина боялась, що хлопець образиться на не╖ i перестане бавитись у гру. Вiдчуття того, що сьогоднi щось станеться не покидало ╖╖ на протязi всього вечора.

Згодом всi зiбрались у першiй кiмнатi, посiдали хто-куди, дехто на стiльцях, Iнна з Давидом на лiжку, Дара бiля рок-зiрки, Магдалина за столом. Кожен вiдчував якийсь неповторний момент.

Почались правдивi думки вголос. Дiвчина настiльки насмiлилась, що змогла сказати незнайомим, що ╖й нестерпно хочеться спробувати трави, але страх настiльки великий, що легше закрити очi i втопитись у власних нездiйсненних бажаннях. Всi починають наполегливо заспокоювати наполохану дiвчину.

- Нiчого страшного в цьому нема, повiр. Перший раз... Та тебе навiть не погребе! - говорить якийсь досвiдчений в цiй справi хлопець. Але щось цi слова не дуже заспокоюють напруженiсть Дари, що почина╓ аж тремтiти вiд думки, що вона куритиме траву вперше. "Перший раз?... Щось така знайома фраза...." - дума╓ дiвчина. Вiд не╖ вi╓ теплом вперемiшку з прохолодним вiтерцем, що обпалю╓ розгарячiлi щоки неповнолiтньо╖ особи. Вiктор дiста╓ баклаху, почина╓ться такий звичайний процес для постiйних вiдвiдувачiв цi╓╖ квартири. А дво╓ дiвчат вiдчували це вперше, окрiм Iнни, яка вже колись пробувала цю чарiвну рiч. Тобi дають таку дивну за формою пляшечку, дивний деформований кшталт, щось на зразок зiгнутого в задумi тiла. Береш цю фiгуру, притуля╓ш ╖╖ до нiжних, ненаситних губ, злегка вiдкрива╓ш рот i на повнi груди вдиха╓ш трав'яного повiтря. Вiдчува╓ш, як заклиню╓ вуха, з очей пробиваються першi гiркуватi сльозинки. Але ти тягнеш далi. Всi дивляться на тебе, як на маленьку дитину. Слiдкують за ╖╖ реакцi╓ю. За ╖╖ рухами, бо вона вперше потрапила у незвичайний, особливий свiт розмов i передавань сво╖х гострих вiдчуттiв. Злегка вiдтуля╓ш вiд уст пластмасову матерiю, знехотя переда╓ш ╖╖ далi, по колу. Всi з нетерпiнням чекають тимчасового дарунку, що приносить стiльки щастя i наснаги. В руках вiдчува╓ш його руку, в поглядi бачиш безмежну посмiшку... "Людина - творiння Господа Бога, яке ма╓ власнi переконання, власний погляд на життя. Коли потрапля╓ на планету Земля почина╓ втрачати власне "я". Злива╓ться з масою i живе, як належить. Ми забува╓мо про те, що центр нашого життя закладений в серединi нас. Не в iнших людях, не у президентах, королях, монархах, навiть не в серединi Бога! Нi ми ╓ самi в собi, наше життя залежить вiд нас, а не вiд iнших людей.

Прокида╓шся зранку, вiдкрива╓ш широко очi, кричиш на все горло :"Доброго ранку!!!", вста╓ш з лiжка i почина╓ш жити. Що таке життя? Можливо, це безнадiйна справа щось змiнити, а може навпаки?

Скiльки я ще думатиму про нього, коли закiнчиться ота епоха безнадiйностi, що затягу╓ мене в самi глибини? Хочу розпростерти широко руки i злетiти на волю. Чую пiсню "Coldplay", стiльки асоцiацiй пронизу╓ неусвiдомлену свiдомiсть, стiльки голосiв злива╓ться в один, бачу Його. Вiдчуваю Його голос поряд, по спинi бiжать мурахи, що пробираються до грудей. Напевно вони зараз залоскочуть мене на смерть. Не хочу вмирати без Нього, боюсь залишитись у кутку i бiльше нiколи нiчого не чути про Нього. Коли Вiн подзвонить? Чи не подзвонить? Так боляче вiдчувати сво╓ тiло, коли все болить, коли стогнуть м'язи, коли зна╓ш, що бiльше нiчого путнього не буде.

- Йдемо додому? - пита╓ Iнна i кривиться, - ╖й так хочеться залишитися тут назавжди, поглинути всесвiт i запам'ятати присмак його вуст навiки...

- Варто би було...

Ми живемо в прекрасному свiтi. Нас переповнюють бажання, iнколи вiдчува╓мо свою залежнiсть вiд когось. А йому двадцять чотири. А йому бiльше нiкого не треба. Тим бiльше я.

А хто я? Пуголовок, що вистромив сво╖ оченята на поверхню води i намага╓ться покiнчити життя самогубством, вдихаючи, сформованою на даний момент ротовою порожниною, свiже весняне повiтря. Пуголовок, що прагне великою любовi, мрi╓ про спокiй i вза╓мне доповнення двох особистостей, що люблять годинами дивитись на обличчя одне одного. I так вiчно я чекатиму заходу сонця, який нiколи не прийде, бо я живу на Укра╖нi. Одна жiночка з Iталi╖ колись запитала мою знайому: "А у вас, в Укра╖нi ╓ сонце?" Тяжке запитання, напевно що нема. Невже ви думали, що в Укра╖нi ╓ сонце, та хiба це держава? Кра╖на, в якiй може бути сонце? Та нi це ж не можливо, щоб в якiйсь там Укра╖нi було сонце! Iдiть тiтонько до глибоко╖ дупи! Люди схаменiться. Вiзьмiться за сво╖ недорозвинутi голiвки i прокажiть "Отче Наш", може тодi в Укра╖нi з'явиться сонце? Ну а якщо це навiть не допоможе, то це вже справжнi бiлi капцi. Пiсля Чорнобильсько╖ АЕС нам вже нiчого не допоможе.

А дiйсно що таке Укра╖на? Ну iсторiю ми зда╓ться всi бiльш-менш зна╓мо, а от сучаснi подi╖? Багато мiст, багато сiл, лiсiв, просторiв, полiв, лугiв, Карпат, рiчок, озер i два моря. I всюди москалi, що наче щурi збiгаються зi сво╖х ущелин . Починають репетувати на тебе, бо ти нiби на ╖хнiй територi╖. I тобi навiть думка в голову не приходить, що ти на Укра╖нi, що ти у столицi рiдно╖ держави. Весело, чи не так? Хочеться пошматувати тих людей. Що не розумiють, коли ти пита╓ш: "Де Хрещатик?" Ну i де той довбаний Хрещатик? I чу╓ш вiдповiдь: " Что ? Я вас н╓ понiмаю! Что ви хотiт╓?" Нiчого ми не хотiм. Харите ви всi просто. Пряму╓ш далi, по Укра╖нi. Простiр переповнюють обгорiлi тополi, обрiзанi пеньки i банки з-пiд пляшок "Первак" i т.п. А що вже говорити за спецiальнi вироби контрацепцi╖ "Первак" ,ну звичайно, як же обiйтись без вислову : "Щоб стояв у кожнiй хатi!" Продаж... МИ всi живемо у великому Магазинi. Я теж. Ми всi прода╓мось, кожен ма╓ свою цiну. Навколо купа прилавкiв, продавцiв, товарiв, людей, що шукають самi не знаючи чого, деякi просто намагаються стиряти що-небудь, дехто скупову╓ все пiдряд. Але нiхто не цiнить того, що купля╓.

Бачу вивiску "Добро", торкаюсь до не╖, вiдчуваю метал, багато сло╖в дешево╖ фарби. Простий звичайний рукописний шрифт, чорне по бiлому, просто вивiска "Добро" i бiльш нiчого. Недавно я дiзналась, що ця вивiска ╓ безкоштовною для всiх i кожного. Можна назбирати п'ятдесят штук i нiчого не змiниться. Одна людина сказала, що в цьому магазинi все можна купити, а iнша , що якщо назбира╓ш десять вивiсок "Добро", то ти дiйсно зможеш отримати добро. Можна принести до сво╓╖ кiмнати цi вивiски, порозставляти ╖х по рiзних кутках i милуватись. Дозволено покласти ╖х пiд себе або просто повiсити на стiнку i молитись вiд самого ранку до пiзньо╖ нiченьки. I Нiчого Не Змiниться. Все залишитись на сво╖х мiсцях.

- Де я можу купити Добро?

- Ти ма╓ш на увазi вивiску "Добро"?, - пита╓ добре подумавши над запитанням заклопотаний продавець великого магазину.

- Нi, я не маю на увазi вивiску. Я хочу отримати в подарунок на день народження справжн╓ добро, розумi╓те?

- В принципi так, але виконати тво╓ бажання, нажаль, не зможу. Добро не прода╓ться у нашому магазинi!

- I що я повинен зробити, де я зможу його купити?

- Не знаю...

МИ живемо у свiтi вивiсок, у свiтi надгробних пам'ятникiв з надписом "Добро". Кожного року люди фарбують бiлою снiжкою цi вивiски. Вони стали такими обшарпаними i де-не-де пробива╓ться iржа. Нам не ста╓ теплiше чи холоднiше вiд цього, просто нам вистача╓ того, що нас огортають надписи.

Якщо вас цiкавить, як потрiбно знайти добро, то можу порадити лише одну рiч : просто закрийте очi i загляньте в себе. У кожнiй людинi всерединi ╓ так зване добро, воно дуже глибоко i далеко. Але якщо добре пошукати, то його можна вiднайти. Найкраще це робити iз заплющеними очима. Просто йдеш навпростець у тому довбаному магазинi i шука╓ш, не звертаючи нi нащо уваги. Звичайно це зовсiм не легко шукати щось, коли простiр переповнюють рiзноманiтнi запахи, вiдчуття, присмаки... Але спробувати варто.

Все життя ми себе прода╓мо, найважливiший продаж у iснуваннi ╓ вибiр перед Богом i Дияволом. Кому продати себе? Кому так би мовити подарувати? А може просто залишитись ате╖стом i сплавити себе собi. Бути его╖стом i думати, що все залежить лише вiд тво╓╖ особистостi, що бiльше нiхто не зможе вплинути на твою свiдомiсть. У кожного сво╖ переконання, сво╖ власнi непохитнi принципи, якi дуже важко змiнити. Коли потрiбно. А чи потрiбно? Фiфтi-фiфтi... Важко знайти вiдповiдь на дане мною запитання. Можливо не потрiбно думати на заданою темою. Але людина створена для того, щоб думати, аналiзувати, вiдчувати, жити iнту╖тивно або iнстинктивно, кожен вибира╓ власний шлях. Я хочу лише одного - дати вам можливiсть, шанс на ще один роздум : для чого ми живемо у даному магазинi? Вiдповiдь хова╓ться десь дуже глибоко. Але найдивнiше це те, що вона ╓ надто простою. Зда╓ться, що простi речi ╓ надто легкими для об╜рунтування, або навiть розумiння. Але це не правильно. Ось, наприклад : Ми живемо для того, щоб жити. Це ж дар, величезний сюрприз, який кожного дня диву╓ нас сво╖ми можливостями i несподiваними переходами вiд одного стану до iншого. Заради цих речей потрiбно жити, все ж таки це все приносить нам пiдсвiдоме задоволення, можливо воно ╓ певною мiрою в сексуальному планi, але над тим краще не думати, так легше жити на данiй планетi. Якщо задумуватись над життям з самого початку нашого буття, то все пiдсвiдоме i iнколи усвiдомлене зводиться до сексуального потягу, не обов'язково це зв'язано з iншою особою. Просто з раннього дитинства ми потребу╓мо тiлесних вiдчуттiв : смоктання грудi матерi, сечовипускання, видiлення екскрементiв i т.п. Все це приносить нам неймовiрне задоволення ( пiдсвiдомо), принаймнi на першому етапi життя. Можливо навiть заради цього варто продовжувати сво╖ тiльки розпочатi вiдчуття, що пов'язанi iз оточуючою матерi╓ю. Вiдчувати -означа╓ жити. Науцi невiдомо чи зможемо ми щось почувати пiсля виходу з Магазину. Можливо там краще, можливий такий варiант - там не ма╓ су╓ти, але чи спокiй i тиша це завжди добре? Ви можете зi мною не погоджуватись, ви ма╓те на це повне право, але матимете ви права там? Там де ╓ невiдомiсть, де прича╖лась пустка i безмежжя водночас (спогад про книжку, яку читала Iнна напередоднi сво╖х фiзiологiчних змiн). Можливiсть думати i робити висновки - не завжди легка справа, всi ми це добре зна╓мо. Але чи вiдчували ми колись , що означа╓ не мати мозку, що значить не вiдчувати нiчого, не мати права на власну думку та й взагалi не бути собою, не iснувати у будь-якому вимiрi, бути безтiлесною площиною...

У Магазинi ╓ багато вiддiлiв, кожна iндивiдуальнiсть вибира╓ щось на подобi себе, щось близьке сво╓му характеру. Менi ╓ близький вiддiл м'яких iграшок. У ньому можна пережити ще раз найпри╓мнiшi моменти свого дитинства. " У Царство Небесне увiйде лише той, що повернувся в стан дитинства" - "трiшки" неточна цитати з Бiблi╖. Чому вона ╓ приблизною? Тiльки через те, що менi зда╓ться доцiльним у даному висловi саме це словосполучення : "стан дитинства". На тверезу думку я не можу сказати, що в старостi можна стати дитиною, ми можемо лише повернутись у той стан. Але стан дитинства i саме дитинство зовсiм рiзнi речi. Це нiби щось схоже на рiзницю мiж колом i спiраллю. Звичайно щось ╓ спiльне мiж цими поняттями, але ╓ й розбiжностi, якi неможливо приховати вiд людини. Повернемось у мiй улюблений вiддiл, де все нагаду╓ про минулi роки. Бачимо перед собою велику кiмнату наповнену рiзних поличок свiтло- сiрого кольору, м'яких килимiв i багато дерев'яних речей. Дiтей намагаються тримати подалi вiд металевого. На мою думку, це правильно, оскiльки вiд металу вi╓ холодом , твердiстю, психологiчною жорстокiстю. Дерево - нiжнi кольоровi гами, лагiднiсть i теплота у доторках.

Дозволю собi сказати, що виготовлення металевих iграшок - ╓ неправильним пiдходом у вихованнi дiтей. Нове поколiння : рiзновиди транспорту ( танки, лiтаки, вертольоти, трамва╖, автомобiлi i т.д.), роботи... Все сприя╓ во╓нному настрою пiдростаючо╖ дитини. З самого раннього вiку в дитинi заклада╓ться думка про вiйну, про битви i вороже ставлення до iнших, незнайомих на даний момент людей. "Перший раз" - дивне словосполучення, але провести чiтке визначення у даному виразi практично не можливо. Просто в кожно╖ людини цей "перший раз" вiдбува╓ться за рiзних умов i в рiзному вiцi. Iнколи дiти можуть ненароком побачити, як батьки займаються коханням або ж просто увiмкнути телевiзор i вздрiти якусь незрозумiлу картинку на екранi. Перше враження - нажаханi очi, не розумiння , що вiдбува╓ться, зда╓ться, що чоловiк б'╓ жiнку i завда╓ ╖й цим страшенного болю, бо вона чогось-то час вiд часу стогне. Звичайно не всi дiти саме так реагують на дану ситуацiю. Деякi (прогресивнiшi) при першiй зустрiчi починають iз зацiкавленням спостерiгати. Наступнi роки починають впливати на пiдсвiдомiсть починаючого поколiння: дитсадки, школа, iнститут, все це призводить до близького спiлкування iз протилежною статтю. Звичайно не всi iдуть проти свого страху i сорому, не кожен може плюнути на суспiльнi рамки i просто зробити, те чого хочеш. Не кожний пiдлiток усвiдомлю╓ сво╖ бажання, тi хто не усвiдомлю╓ залиша╓ться собою до подружжя або принаймнi до закiнчення унiверситету, чи школи, кожен доходить до цього по-рiзному. Але все-одно доходить... Ранок. Недiля. Спочатку душ, снiданок, прибирання постелi, одягання, розмови з батьками, церква, гуляння, уроки i сон. Ми всi буду╓мо плани. Дехто на мiсяць, дехто на день, деякi суб'╓кти на рiк або на все життя. Але все обiрвалось iз дзвiнком, почути у трубцi голос Захара , для Iнни це була надзвичайно при╓мна несподiванка. Щось говорить про те, щоб прийти в гостi о дев'ятiй ранку i т.п. А ти просто вiдчува╓ш приплив чогось теплого i насиченого, зда╓ться, що зараз утопишся в оксамитовiй пiнi.

- Ми пiсля першо╖ можемо зустрiтися, наразi йдемо до церкви. Ну то як?

- Ok.

Дивишся на стiнку i бачиш голубi очi наповненi добра, вони тобi кажуть, що скоро ти не продаватимешся., що через деякий час усе змiниться i ти будеш вiльною. Розумi╓ш, що таке бути вiльною? Ну, це так просто! Ти сто╖ш посеред оранжево-жовтого поля, над головою голубе небо, в руках доля i ти не бо╖шся , що вона впаде i розiб'╓ться, що хтось спричинятиме страждання, невтомний бiль...

- Ми сьогоднi з ними зустрiнемось. Я навiть повiрити не могла в таке щастя! - говорить Iнна, iскриться вiд веселого настрою. Хочеться злетiти до стелi i проламати дах головою.

- Супер, Дарцi не потрiбно дзвонити, зараз самi ╖й розкажемо, вона вже з хвилини на хвилину повинна прийти, - Магдалина.

- Ага, - говорить Iнна а у само╖ в головi лiтають зiрочки, по тiлу пробiглась судорога i радiсне сп'янiння огорнуло думки.

- До речi, як ми з ними зустрiнемось?

- Вони ще передзвонять!

- А звiдки у Захара твiй номер телефону?

- Я вчора Давиду дала, вiн так благав, ще навiть переживав чи я не збрехала щодо цифр.

- От, тiльки дивно, що вiн сам не подзвонив. Чого це раптом?

- Не знаю, менi якось все-одно, основне, що вони подзвонили => отже, ми ╖м сподобались... (жiноча логiка )

- Можливо, - якось невпевнено вимовила Магдалина i загадково знизила плечима.

Не встигли дiвчата забiгти до кiмнати, як почали на коридорi пищати , мов навiженi, i все це лише через те, що ╖м подзвонили, що вихiднi продовжуються. Кiнець самотностi , принаймнi на сьогоднi. Новi пригоди, новiтнiй запах вогню, знову обпаленi крильця i лiкування по кутках ран. Але то лише потiм, а зараз служба Божа, думки про все на свiтi, окрiм Бога (нажаль). Але слово "Нажаль" наступить пiзнiше, всi розчарування потiм. А зараз лише наснага i здiйснення мрiй.

Прийшла Дара...

- Привiт. Як спалось?

- Кльово, хоча з якого боку глянути, трiшки спинки порозтягували на пiдлозi, твердо так, а ти як?

- Нормально.

- До речi, що ти дума╓ш про вчорашнiй вечiр? -пита╓ iронiчно Iнна.

- Я? Звичайно лише одне - хлопцям не було чого робити, от i вирiшили зняти собi дiвчат. Ми як раз попалися ╖м по дорозi., от i все, порозважались хлопчики i настав кiнець. Тепер треба жити далi, один вечiр i все...

- Точно? - пита╓, ледве стримуючись вiд бажання розповiсти про телефонний дзвоник, Магдалина.

- Ти ще й пита╓ш? Невже ти така на╖вна, дума╓ш, що ми ╖м потрiбнi? Ха!

- Ну смiйся, смiйся, а тiльки що, перед тво╖м приходом дзвонив Захар! - гордовито виговорилась на одному подиху Iнна. Пiсля сказаного легенько витягнула язичка i лукаво посмiхнулася очманiлiй подрузi, що не чекала такого повороту подiй.

- Не бреши! Досить мене розводити. Ви, що думали я так дурна i вiдразу повiрю в такi нiсенiтницi?

- Я чесно! - крикнула ображено Iнна.

- Ну звичайно, як же iнакше i ще Захар казав, що запрошу╓ нас знову до Вiктора i т.д. Я знаю...

- Та я правду кажу, скiльки можна не вiрити, як тобi доказати? Та в принципi сама побачиш, що пiсля Служби ми iдемо на зустрiч! - Iнна себе ледве стримувала. ╥й так хотiлось , щоб Дара повiрила.

- Дiйсно? Але тiльки не насмiхайся!

- Магдалина, ну пiдтвердь мо╖ слова, ось тобi рука на серцi. Бачиш я не придумую!

- Та нi, Дарко, ми чесно, вiн недавно дзвонив, хотiв прийти, але ж удома батьки i т.д.

- Гаразд, я вам вiрю, до речi дiвчата поспiшайте, а то ми вже запiзню╓мося.

Чорний простiр, бiлi дверi вiдкритi перед тобою, але все настiльки розмивчасте, що ти не можеш побачити, що саме за ними знаходиться. Людей тягне на свiтло, нiхто не може встояти перед спокусою, хоча шосте вiдчуття говорить, що це небезпечно. Бажання долають всi стiни, перелазять всi паркани, перепливаються океани i можуть дiстатись неба рукою, а море по колiна. Кiнець подорожi жорстокий i уривчастий, пам'ять з роками стира╓ його, непри╓мне пам'ятати чомусь не хочеться. -Привiт! - бiля пам'ятнику Богородицi на лавцi сидiв Давид iз Захаром i ще дво╓ незнайомцiв.

- Доброго ранку!

Обрив у пам'ятi, обрив у розповiдi, перед початок кiнцевого iснування. Не маю сил щось ще говорити про нездiйсненнi бажання, про любов, кохання, захоплення, фанатизм, оптимiзм, сраку-мотику, нi лише скажу одне - продовження було. Iнакше i не бува╓, взагалi нiчого випадкового у даному свiтi не iсну╓. Нiчого просто так не зника╓. I взагалi все залиша╓ться на сво╖х мiсцях доти, поки ти хочеш, щоб воно залишалось. I Дара хотiла, щоб усе залишилося пiсля суботи, щоб вiн не зник, як примара, щоб це не був сон.

Пiшли всi разом до Семена додому. Новий знайомий виявився надзвичайно людиною з якою при╓мно спiлкуватись. Можу навести приклад думок Магдалини на рахунок Семеново╖ домiвки i цiлковитого погляду на недiлю i суботу :" Стiни облiпленi всякими кайфовими штуками, портрет мами, що схожий на Jon Lennon, комп'ютер, пам'ять якого забита рекламними роликами, музикою i фiльмами. Квартира, в якiй купа незнайомих людей. Як ми сюди потрапили i взагалi навiщо з ними пiшли? Зiрвалися..., можливо, хоча не зовсiм. Хоча чому не зовсiм? Капцi, яка то все нудота. I знову пиво i цигарки, i гаряче вино... Як нас туди занесло? Чи ми зовсiм не дума╓мо головою? Дури!"

Семен - людина специфiки. Тiльки не треба сприймати його, як негативну особистiсть двадцять першого столiття. Просто вiн ╓ так би мовити iзольованою людиною, що нiчого не потребу╓ окрiм свого комп'ютера. Але хiба таке бува╓? Сумнiваюсь. Нi. Навiть доречнiше буде сказати :"Заперечую можливiсть сумнiвiв на дану тему!" Кожна людина потребу╓ щось живе. Семен - не виняток. Вiн лише жертва суспiльства, яка не змогла реалiзувати сво╖ пiдсвiдомi мрi╖ повнiстю. Життя самiтника не найкращий вихiд iз положення, але зробити правильний вибiр у Магазинi дуже важко.

Семен запросив усiх до себе в гостi, нiхто не вiдмовився, оскiльки вибирати не приходилось. Але нiхто не пошкодував за свiй вибiр, оскiльки напiвтемна, затишна кiмна -

та сприяла романтичному настро╓вi. Гаряче вино пiсля пива i цигарок зробило свою справу. Людей потягнуло одне на одного, особливо хлопцiв. Стримуватись було чим далi важче, Давид аж кипiв усерединi вiд напруги, Захар не видiлявся особливим обдаруваннями на рахунок гальмування емоцiй. Дара вирiшила, що потрiбно вiдстоювати свою честь до кiнця. Iнна навiть не встигала думати. Давид затьмарював повiтря все бiльше. Магдалина не могла знайти спокою у сво╓му крiслi i не могла дочекатись, коли це все закiнчиться. Ще з ними була одна молода особа - Алiса, яка шкодувала, що потрапила в дане середовище i хотiла чим швидше змитись. Семен розмовляв iз якоюсь кобiтою i розважав присутнiх показом рекламних роликiв. Було весело.

Розповiдати про сцени в туалетi, в окремiй кiмнатi думаю не варто. Тут i так все ясно, особливо з огляду на те, що обо╓ дiвчат отримувало шалене задоволення вiд присутностi молодикiв. Давид разом iз Захаром намагались рiзними способами спокусити пiдлiткiв, що лише почали розквiтати у сво╖х поглядах на теперiшн╓ життя.

Iнна завжди вважала , що вона готова до вступу у нове iснування, але у недiлю зрозумiла, що ╖й страшно. Намучившись половину дня iз сво╖ми i ╖хнiми бажаннями, дiвчата вирiшили пiти геть, бо вiдчули, що сили i наснага боротьби покидають ╖х. Дiвчина... Жiнка... Такi рiзнi слова. Коли ти вперше займа╓шся коханням, ти ста╓ш iншою, вдяга╓ш шкiру, якогось невiдомого до теперiшнього дня, звiра. Хтось пiсля цього дивиться у тво╖ очi, може прочитати все. Ти просто iстотно змiнилась. Спочатку радi╓ш, потiм все-одно. Пiзнiше хочеться повернутись у дитинство. До речi вам вiдомий стан "втикання"? Iнколи сiда╓ш на крiсло i почина╓ш дивитись у стелю чи в пiдлогу (одним словом - нема рiзницi). Саме основне те, що тобi нiчого не потрiбно, забува╓ш про iснування, про життя, минуле i теперiшн╓. Бачиш лише розмитi плями реальностi. Саме таке спiткало Дару, Магдалину та Iнну, коли вони морально втомленi повернулись додому. Сiли разом за стiл i не змогли промовити жодного слова, нiби провалились у глибоку темну яму. Цiлу годину нiхто не мiг вилiзти iз не╖, аж поки не прийшов двоюрiдний брат Iнни - Северин. Вони рiдко бачились, але це не заважало ╖м пiдтримувати нормальнi стосунки. До того ж вiн був на два роки старший, можна було послухати Северина i довiдатись щось нове. Хлопець прийшов напiдпитку, але це не завадило ╖м, оскiльки вiн пiдняв настрiй дiвчатам i вислухав ╖хнi проблеми без жодного перебивання чи зауваження. Дiвчатам на якусь мить стало легше, вони пiшли всi разом в кiмнату Iнни i Северин почав розмальовувати стiни масляною фарбою, хотiв написати :"Just Live...". Нажаль, трiшки не вийшло, оскiльки подзвонив Захар i випросив Дарину прийти на зустрiч до Мiцкевича.

- Ти дiйсно хочеш туди йти? - пита╓ здивовано Магдалина.

- Так, я хочу прояснити ситуацiю до кiнця. До речi я б дуже хотiла, щоб ви всi пiшли зi мною. Будь-ласка.

-Ок, ми пiдемо з тобою, але не надовго, - каже втомлено Iнна, якiй вже нiчого не хочеться.

- Та я знаю, що не надовго. Просто ми прийдемо десь на п'ять хвилин i я по╖ду додому, ну то що?

- Збираймося, через скiльки ти домовилась зустрiтись? -похнюплено пита╓ Магда. ╥й так не хотiлось бачити ще раз тих двох нелюдiв, що зiпсували настрiй ╖╖ найкращим подругам тай i ╖й самiй.

- Десь через п'ятнадцять хвилин.

Всi вийшли на вулицю, небо було сiрувато-голубого вiдтiнку, з усiх щiлин линуло теплом. Декiлька крокiв уперед i всi бачать свiй улюблений пам'ятник, який нiколи не змiню╓ свого настрою, мiсце розташування чи поглядiв на теперiшн╓ життя. А за декiлька хвилин пришкандибали дво╓ спiвучасникiв злочину " розбещення малолiтнiх!". Але нiхто з них не вiдчував вини, лише похiтлива весна в душi нестримно пульсувала i заважала сiрiй речовинi нормально просуватись вперед.

- Ну i що далi?

А далi нiчого цiкавого не було. Лише Дара намагалась щось прояснити , Iнна

взагалi вирiшила, що краще не парити мозок, Магдалина тихенько плакала Северину в куртку. Весело так...

А потiм були сiрi днi, якi давили на ще дiвчат холодом i солодкою люттю.

Четвер: ранок, навчання, Вiктор, його домiвка, сп'янiння, рожевi мрi╖, Давид, Захар, всi разом. Даринина мама ви╖хала в Ки╖в на декiлька днiв, сестра також вирiшила , що вдома не ночуватиме. А що тодi робити Даринi? Може просто плюнути на сво╖ бажання i попертись у свою холодну постiль? Iнна теж вагалась декiлька хвилин. Оскiльки ╖╖ батько вчора ввечерi напився в дупу ( у нього було день народження) i був злий, як чорт. Саме через це Iнна вирiшила йти з дому. Оскiльки минулого разу, коли батько був п'яний Iнна його попередила, якщо ще раз таке повториться, вiн ╖╖ бiльше нiколи не побачить! Ну i ось момент настав, потрiбно виконувати обiцянки. Дiвчина попередила сестру, що вдома не ночуватиме, пiде до Дари.

Прийшли разом до Вiктора. Спочатку було трiшки не зручно, потiм почали вливатись в загальний аромат i згодом вiдчули смак насолоди. Добрий Вiктор видiлив Захару з Даркою свiй зелений диван ( той, що набира╓ форми твого тiла). Сам розмiстився у сусiднiй кiмнатi разом iз сво╓ю дiвчиною. А Iнну з Давидом поселив у тiй самiй кiмнатi, тiльки на iншому лiжку ( антикварiат, кiнець дев'ятнадцятого столiття).

Якщо Ви вже вiдчували, коли Ваше небуття вилазить вiд задоволення на стелю i почина╓ завивати, оскiльки його огорнуло зi всiх бокiв блаженство, то менi не потрiбно описувати цей неповторний стан. Якщо ж Ви ще не встигли ковтнути повiтря завезеного з космосу, то можу описати всi переживання дiвчат.

Межа мiж дiвчиною i жiнкою ╓ надто не визначеною i притупленою, як i все в цьому свiтi. Але те, що пережила Дара не можна назвати тупiстю або принаймнi простою, звичною справою. Коли ти прокида╓шся зранку i бачиш Його поряд, ти вiдчува╓ш, що ти зникла, ти не iсну╓ш. Тепер ╓ одне *але* , це слово завжди присутн╓ в таких випадках. Перший раз - не завжди при╓мне вiдчуття. Саме через це у примiтивних народiв "перший раз" не дозволя╓ться проводити iз законним чоловiком. Пiсля акту з'явля╓ться маленька злiсть через те, що протилежна стать забрала дуже важливу ( принаймнi ти так завжди думала) рiч. Продала себе, вiддала за весняною акцi╓ю ( 85% знижки) i все... Iнна теж не чекала подорожчання цiн, вирiшила, що хапати момент краще зараз, поки ╓ можливiсть, принаймнi у нього. Можливо, це все не правильно, не будемо зараз аналiзувати ситуацiю, просто так сталося i нiчого мiняти не потрiбно. Принаймнi Дарина цього не хоче ( послуха╓мось ╖╖, хоч ╓диний раз).

Лежиш з ним на лiжку у роздягнутому виглядi, торка╓шся його шкiри, губ про якi ти мрiяла два роки, чу╓ш звуки радiо "Незалежнiсть". Тiло проймають ритмiчнi судороги, ви так би мовити у танку, такому збудливо-еротичному, очi далеко поза орбiтами, на обличчi задоволена посмiшка а все решта у агресивно-солодкому русi. Бiльше нiчого не турбу╓, зна╓ш лише одне - сьогоднi ти перейшла дорогу, увiйшла у новi дверi, побачила новий свiт, простягнула тiло за течi╓ю, побачила темряву пiсля душу.

I почина╓ться монолог...

- Я! Вiн! Ми! Обо╓! Разом! I що далi? Fuck, та мене це не гребе, основне те, що нас дво╓ i ми не займа╓мось груповими оргiями. Ха. Оце я собi гоню, щось мене плющить. А тiльки що ми займались коханням. Ви пробували? Якщо нi, то багато втратили. Для Дари займатись коханням з Ним - це вам не в карти бавитись, це не порно журнал читати i не трахатись (як кажуть люди), це не секс, це вищiсть. Але для кожного це слово несе свiй особистий, неповторний смак, свою якiсть, цiню, мiру... Для Дари - це вершина, це впевненiсть у собi, це Еверест, це дар. Для Iнни - повна торба смiху i любовi ( насмiшкувато╖) на рахунок партнера. Це задоволення собою, це розумiння того, що ти пiк Гiмала╖в. А для вас - це ще зовсiм iнша , можливо навiть протилежна рiч. Хочете подiлитись враженнями, дзвонiть по телефону "Довiра" 058 Вас обов'язково вислухають.

Скажу вам одну рiч по-секрету. Вiддати себе i жити далi щасливо i безтурботно дуже важко, це просто-таки не можливо. Чоловiки зазвичай довго добиваються дiвчини, а потiм коли справу зроблено ╖м вже не цiкаво, лишають ╖╖, як маленьке пташеня покида╓ зозуля в чужих гнiздах. Дiвчата тепер бачать свiт тiльки з Ним, тiльки в тих тонах, якi бачить Вiн. Вона сприйма╓ Його , як Бога, як вершину, як учителя, що показав шлях до нових свiтiв. Але дiвчата не уявляються собi, що можуть жити в цьому новому свiтi самi, без Нього, без Його опiки, любовi, поваги, взагалi без Його iснування.

Пройшло майже два мiсяцi, як Дара i Iнна познайомились з Давидом i Захаром. Спочатку Iнна сприймала Давида - як ╓ство, як чашу з вином , що наповнила ╖╖ по вiнця. Потiм виявилось , що чаша завжди була пустою, i дiвчина зробила висновки, що Давид заповнив ╖╖ не вином, нi , лише пустотою, що спричинила потоки гарячих слiз.

Дара бачила все трiшки iнакше, надiя жеврiла, як недопалена цигарка. Любов пекла серце i ще досi пече, хоча очi бачать чорне полотно. " Girl, you will be the woman soon" Tarantino "Pulp fiction". Так, цей час прийшов, це слово " пiзнiше" вже настигло ╖╖, навiть не попередивши за наслiдки.

" Спочатку вiн бiгав, просив телефон, обнiмав , шепотiв комплiменти, вiшав лапшу, пхав свого Бена куди попало, купляв пиво, садив на колiна, пестив волосся, намагався завести дотепну розмову, показував свiй нiкудишнiй шарм, давав курити траву, намагався зiгрiти, переживав за мо╖ речi, не мiг просидiти й хвилини без мене, обiцяв зiрки i в той же час заглядав зовсiм не на небо... говорив, що боляче не буде, щось бурмотiв про те, що це рай нiколи не закiнчиться i це тiльки початок, хоча я знала, що це всього-на-всього початок славнозвiсного Кiнця, дарував жувальнi гумки "Orbit" Лiсовi трави, дивився прямо в очi i намагався зачарувати.

Пiзнiше не дзвонив, не бiгав, лише iнколи обiймав i то з мо╓╖ iнiцiативи, комплiментiв бiльше не говорив, iнколи пестив по спинi, а за десять хвилин не витримав i трахнув.

В кiнцевому результатi вiн перестав говорити що-небудь, забув про мо╓ iснування цiлком, iнколи вiтався, прощатись було заважко для його особистостi, про якусь близькiсть не могло iти мови. Все вирiшувалося на пiонерськiй дистанцi╖. Я витримати цього не могла, рiзати вени надто пошло, вiшатись противно, таблеток не було де дiстати, от i вирiшила написати йому листа.... " - спогади Iнни.

Я б з радiстю процитувала би вам цього листа, нажаль, це конфiденцiйна iнформацiя. Ну можу лише сказати реакцi╖ на лист не було, Давид взагалi перестав реагувати на Iнну, як на особистiсть з власними розсудами i баченнями на новий мiкрокосмос. Це призвело такий бiль в серцi дiвчини, що життя стало сiрим i непотрiбним. Дарi було не легше, Захар одного дня напився i показав сво╖ найгiршi сторони, пiсля цього Дара перестала з ним говорити, а вiн вибачатися за ско╓не. Всi нитки розмоталися i кожен змiг побачити вишивку, сплетiння рiзнобарвних волокон, якi утворили нове життя. Навiть Магдалина з Алiсою змогли спостерiгати за подiями , якi ╖х не стосуються ( в певнiй мiрi). Iнну весь час нервувало те, що спостерiгачi в певнiй мiрi радiли, що ╓ такими розумними i не потрапили в так звану халепу. "Перший раз" - халепа? Нi це не правильне визначення, "перший раз" - то велика дiра, що утворилась на протязi двадцяти хвилин i яка зажива╓ що найменше два тижнi.

А дiрка в душi не заживе нiколи, майте це на увазi. Не забувайте про це. Це важливо. Дiра в душi... Через декiлька рокiв зможете вiдчути , що ваша душа - то сито. Подивитесь довкола i заплачете.

Ми хова╓мося у побутi, у рiзних вiддiлах Магазину, намага╓мось знайти пiдходящий товар, весь час помиля╓мось, зауважу╓мо, що нам пiдкидають пiдробки. Нiчого подiяти не можемо, просто змиря╓мось з долею. Бачиш перед собою нитку, яка простяга╓ться перед тобою, намага╓шся пiдiйти до не╖ впритул, робиш крок , а вона почина╓ рухатись вперед, утiкати вiд тебе, ти женешся невiдомо за чим . Що вона тобi

принесе? Ти бiжиш, спотика╓шся, пада╓ш, доторка╓шся до не╖ пальцями, а вона тебе тягне по асфальту, тво╓ обличчя зачiпа╓ться за необтесаний камiнь, подряпини з'являються на молодiй, нiжнiй шкiрi. Кров почина╓ потрапляти на поверхню. Вона вилива╓ться повiльно, помiтна грацiйнiсть i гра в фортуну. З очей котяться прозорi краплини, що починають акт iз червоною рiдиною. Нитка? Так, саме та маленька шовкова нитка, що вмi╓ так стиснути тво╓ горло, що шия перетворю╓ться на сливове желе, а очi схожi на двi перлини, що викочуються з моря на мiсяць ранiше вiд визначеного часу. Губи просять останнього, передсмертного поцiлунку, але нитка не ма╓ почуттiв...

По вулицi йде кобiта : висока постать, рижувато-русяве, пряме, блискуче, шовковисте волосся де-не-де зачiпа╓ плечi, чорнi джинси-кльошi скривають верх босонiжок, металевi шпильки стукотять по львiвськiй нерiвномiрнiй брукiвцi. Лiва... права. Повiльнi кроки закрадаються глибоко в серце, вони вiдбиваються столiттями, пронизують iсторiю i потрапляють пiдсвiдомо в майбутн╓. Чорний светр з довжелезними рукавами хова╓ перламутровi пальцi з довгими срiблястими нiгтями, що час вiд часу тримають довгу цигарку " Vogue". Уста до яких пiдноситься ледве розпочата цигарка схожi на польовий мак, а зуби, що ледве й видно крiзь розтуленi оксамитовi фiранки театру кольору кровi, схожi на рiвнi кришталевi камiнцi, що можуть поранити сво╓ю впевненiстю. Довгi вi╖ лягають темною тiнню на сметанкове обличчя подорожуючо╖. Нiс диву╓ сво╓ю нiжнiстю i прозорiстю шкiри, нiздрi нагадують квiти на веснi, що не можуть насолодитись теплим, ласкавим повiтрям I тут... Вона пiдняла сво╖ повiки... Очi кольору поржавiло╖ консервно╖ банки, наче хамелеон, переливаються жовтим, зеленим, чорним, фiолетовим з iскрами срiбла. Ти бачиш стiни, що оточують ╖╖. Нi тiльки не треба матерiалiзувати. Нiякi це не охоронцi. Вони ╖й нафiг не потрiбнi, вистача╓ лише впевненого, жорстокого погляду, що бачив Все.

Зловила твiй ненаситний погляд, скривилась, скрила вiдразу i ненависть окулярами проти сонця ( принаймнi так люди кажуть). Насправдi цi окуляри вiд тебе, чи навiть для тебе, щоб не зробити людинi боляче ми натяга╓мо окуляри i пуска╓мо iскри осоруги, огидливостi, непокори через чорне , майже непрозоре скло.

Пiдходить до найближчого смiтника, викида╓ з легкiстю недопалок, поверта╓ голову вправо i усмiха╓ться комусь... Цiкаво кому? Напевно що не тобi... Дара росла, розвивалась, набиралась сил, млiла вiд захоплення на першiй стадi╖, потiм звикала до розкошi, лиш потiм знайшла себе, згодом його...

Iнна падала в болото, вилазила з допомогою Дари, знову падала i так йшли роки.

Магдалина пiшла по стопах матерi i ховала сво╖ погляди на рахунок того, що життя не цiкаве i сiре. Все залишилось назавжди в серединi i нiхто не змiг побачити справжньо╖ Магдалини. Залишилась печать жалоби, що вже надто пiзно щось комусь розповiдати.

Алiса на першiй фазi впала у яму, падати було при╓мно, але потiм... згодом виявилось, що це був сон. Насправдi життя прекрасне. "We live in a beautiful world " Cold Play. * * *

Наснився сон... То було видiння про нього...

Перше , що я побачила то були очi, наповненi небом i морською глибиною. Я так любила його...

Iнколи ми сидiли разом i вивчали будову ока. Ми сидiли так близько одне вiд одного, що свiтло з наших очей вiдбивалось на наших обличчях. Ти мав жовтуватий вiдтiнок, оскiльки мо╖ очi схожi на захiд сонця, що опуска╓ться в багряне болото, мо╓ ж обличчя виблискувало голубим, холодним вiдтiнком, але то тiльки лице. Насправдi тво╖

очi завжди були гарячими, запальними, здавалось, що в них бiгають чортики, якi нiколи не вiдпочивають. Ще у тво╖х зiницях я бачила глибокий океан, наповнений рибами, водоростями i кольоровими морськими кониками. На поверхнi води завжди були хвилi, купи кораблiв сновигали туди-сюди i де-не-де можна було побачити затопленi човни, але то якщо довго спостерiгати.

Iнколи я бачила у тво╖х зiницях шторм, десь балiв десять, менi ставало так страшно, здавалось, що хвиля мене проковтне; у такi днi я намагалась з тобою поряд не бути. Спасало лише те, що час вiд часу ти клiпав повiками i тво╖ довгi, пухнастi вi╖ - то пiсок, покривали бурхливу картину внутрiшнього свiту.

Сьогоднi ми знову сiли один навпроти одного i я спробувала заглянути у твою середину. Я не встигла цього зробити - ти нахилив голову i закрив повiки так мiцно, що на обличчi з'явились маленькi зморшки. Пройшло лиш пiвгодини, як ти наважився вiдкрити менi себе. Краще б ти цього не робив, краще б цього дня не було.

Я побачила пустку, мертве дно. Таке спокiйне i його переповнювала мертва тиша, лиш удари хвиль об скелi порушували той спокiй.

Як страшно! Пiсок на днi не руха╓ться, все завмерло, зда╓ться , що це не океан, а застигла льодяна вода. Арктика! А навколо тiльки трупи...

Нi , не можу бiльше дивитись, нема сил, нерви не позволяють. Потрiбно зiбратись з думками, я повинна поглянути ще раз, все-таки це мiй останнiй шанс зрозумiти усе до кiнця.

Пустота, нерухомiсть, монотоннiсть i безнадiйна справа щось порушити у данiй статичнiй композицi╖. Можливо, я зможу вiднайти щось живе, щось наповнене енергi╓ю, силою, життям, динамiкою? Нiчого... лише трупи, що розкиданi , як у хаосi. Хаос... незрозумiлiсть i нема вiдповiдi. " Що сталось? " - кричить мiй погляд. А вiдповiдi нема, лише тиша, тiльки сiрi скелi, що стоять непорушно, i якi не зможе зрушити навiть Iсус Христос.

Я жива! Чу╓ш, я жива! Я дихаю, мiй погляд виразний, мо╖ очi плачуть! Де ти? - кричать мо╖ очi.

Бачу лише труну серед сiро╖ холодно╖ кiмнати, а у трунi синя вода серед яко╖ плава╓ великий шмат омертвiлого льоду. " Як розтопити його?" А навколо лише пустота, лiд iнколи торка╓ться сво╖ми гострими кутами до стально╖ труни. " Чому вiн не топиться?"

I я зрозумiла... Усе навколо - то холод, мерзлота, яку ти так старанно назбирав за той час поки ми не бачились. Ти заморожу╓ш мене! Ось вже з'являються першi снiжинки на мо╓му обличчi, такий холод довкола! Ну зупинись, не порушуй природи! Невже захiд сонця не вiдбудеться? Чи ти ма╓ш право на змiни в менi?

...........................................................................................................................................................

Ось вже я покрита твердим шаром льоду, який так виблиску╓ довкола мо╖х очей. Вiн не змiг взяти ╖х у полон. Мо╖ очi непiдвладнi йому. Сльози про╖дають глибокi канави у цiй холоднечi.

" Головне не втрачати контакту iз тобою, основне не утратити тебе. Можливо я помру, можливо так i повинно було бути... Не знаю i напевно не знатиму. Лише ти керу╓ш мною, усiм, крiм заходу сонця i мутного болота, що почина╓ палати вiд твого погляду.

Чи я зможу розтопити тебе? О, нi, що я робитиму тодi без тебе, як зможу iснувати далi? Хто повинен пiти iз цього свiту? Хто?

Господи, прости!"

Пiдсвiдомо набралась сил i пiдпалила тебе, силомiць простягла до тебе руки i возз'╓днала нашi тiла. Вогонь i лiд стали одним цiлим, нажаль, лише на одну мить.

Пiсля сво╓╖ смертi вiн залишив по собi воду, я не хотiла здаватись. Не хотiла програти цю гру - життя, отож залишила пустелю.

Нiл простягнувся широко i на довгу вiдстань закарбував сво╖ володiння, а я заповнила простiр гарячим повiтрям. Ми чудово доповня╓мо одне одного. В принципi, як завжди... * * *

Iсторiя Давида та Iнни пiдiйшла до кульмiнацi╖, ми сплива╓мо на поверхню i тепер ( ще трiшки) зможемо вдихнути повiтря. Вiдчути сво╓ власне життя , а не якiсь паперовi сторiнки чужого, позиченого журналу ( оскiльки "Четвер" надто дорога рiч для бiдного студента) => краще випити пива, купити пачку "Прилук особливих" , а для деяких - придбати травки i полiтати з найближчою для тебе людиною, тодi нiякий часопис не може зрiвнятись iз пережитими враженнями.

Трава - повернення в стан зародка. Ти тiльки почина╓ш вiдкривати сво╓ "я". Не завжди це повернення приносить задоволення, iнколи зустрiча╓ш пота╓мнi куточки сво╓╖ пiдсвiдомостi, що приносять бiль з минулого. Уявiть собi ситуацiю : пiдходиш до дзеркала, бачиш сво╓ вiдображення. Згодом вiдчува╓ш як тво╓ тiло приближа╓ться iз дзеркальною поверхнею, ще через декiлька секунд помiча╓ш, що твоя плоть проходить крiзь дзеркало. Алiса в кра╖нi чудес. Спочатку бачиш сво╓ обличчя : два ока нормально╖ величини, потiм очi починають збiльшуватись до величезних розмiрiв, пiзнiше з'явля╓ться трет╓ око посерединi обличчя, два iнших розходяться в сторони. Бачиш свiтло в просторi, а посеред глючно╖ картини сто╖ть чорний пiсочний годинник, в якому ти все-таки знову бачиш сво╓ вiдображення, але тепер у тебе одне ╓дине око, розмiром з тво╓ лице. Воно таке темне та iскриться якоюсь космiчною загадковiстю. До тебе ззаду пiдходить двоюрiдна сестра, почина╓ щось теревенити, питати чи тобi добре... I ти почина╓ш вiдчувати як тiло само по собi почина╓ виходити iз задзеркалля, вiддiлятися вiд срiбно╖ матерi╖. Розпочина╓ться повторення подiй зворотнiм способом : знову три ока, потiм два великих, а потiм знову тво╖ власнi нормальнi очi, якi питають : " I це все? А де продов-

ження ?" Нема... Вони сидiли обо╓ за маленьким круглим столиком, що ослiплював сво╓ю гладкою поверхнею. Iнколи вона пiднiмала сво╖ довгi вi╖, дивилась йому у вiчi i потопала у безмежностi.

- Ти зна╓ш чого хочеш?

- Ти ж зна╓ш вiдповiдь!

- Я знаю, але чи ти вирiшила все для себе?

- Так.

- Ти помиля╓шся, ти ще сто разiв змiниш свою думку i зможеш жити далi!

- Я i так живу...

- Ти не розумi╓ш!..

- Все я прекрасно розумiю, просто...

- Ти зна╓ш, що ми спимо?

- Так... хочеш кави, тобi з цукром чи без? Хоча не говори, я i так знаю...

- Ти зна╓ш, що ми спимо? Ти хочеш прокидатись?

- Нi...

Захар взяв i розмiшав Дарину на днi горнятка з кавою. Дiвчина розчинилась легко i швидко. Здавалось, що вона все життя готувалась до цього моменту. Хлопець пiдняв горнятко. Спочатку легенько надпив. А потiм залпом випив i вiдчув, як Дарининi сльози радостi течуть потiчками по його обличчi. Дарина завжди знала чого хоче, все спрямовувала прямо в цiль. Навiть цього життя ( це вже п'яте) вона добилася сво╓╖ мети. Звичайно довелось затратити багато сил, але чи це не варто кiнця? Перетворитись у рiдину i опинитись всерединi Олега - найвища насолода, пiк блаженства, стан неповторностi, рай. Вiдчувати як б'╓ться його серце, знати, що тво╖ сльози течуть по його обличчю, розумiти, що ви ╓ одним цiлим назавжди. Вiд

цього можна збожеволiти, але тепер ти не будеш одною хворою людиною, тепер вас дво╓.

Дво╓ - не один, не пустота, не самотнiсть! Хай продаж, але ж покупець з продавцем дiстали задоволення, вiдчули присмак любовi... Люди, зна╓те я люблю вiшати лапшу - солодкi слова, що осiдають на ваших повiках. Не подумайте, що все, що тут написано велика лажа. Нi , просто кiнець - вигадка для романтикiв, для божевiльних, що рiжуть собi по кутках вени, коли вiдчувають, що вони ╓ непотребом на данiй планетi. Сама не хочу розчаровувати малолiтнiх неформалiв, що дiйшли висновку на рахунок екзистенцi╖ ( власно╖). Звичайно могли зрозумiти тiльки те, що вони нiкому не потрiбнi, що вони особливi i неповторнi, що ╖х нiхто не розумi╓ i нiколи не сприйматиме нормально. Лиша╓ться одне - взяти бритву (тата) i почати кремсати сво╖ бiлi недоторканi ручки. Отож, дiтки, викиньте цей непотрiб iз голови i дослухайте мене. Лише пiсля цього можете займатись всiм чим заманеться. Тiльки не говорiть потiм , що я вам дала наснаги до самогубства, не брешiть, ви нiколи не зможете цього зробити ( надто любите сво╓ "я").Отож все було трiшки iнакше... Магдалина поступила в львiвський унiверситет на журналiстику, згодом ╖╖ послали на практику до Крехова у чоловiчий монастир ( мрi╖ збуваються...) Алiса завагiтнiла у сво╖х неповних шiстнадцять вiд хлопчака з яким познайомилась у церквi ( жили довго i щасливо - брехня). Давид все життя мрiяв прославитись... I ось в один прекрасний день, коли вiн йшов на роботу ( програмiст) його пере╖хала маршрутка в якiй ╖хав Куйбiда, це його прославило на все мiсто ( принаймнi на декiлька днiв). Iнна вирiшила ви╖хати з Укра╖ни нафiг, нажаль, не вдалося... Лiтак захопили терористи. Дiвчинка не долетiла, проте впала в океан уже спалена, наче вiдбулась кремацiя ( нема погано , щоб не вийшло на добре! - народна мудрiсть). Дарина на сво╓ сiмнадцятилiття накурилась трави, глюки переслiдували до пiзньо╖ нiченьки. Коли всi поснули вирiшила випробувати свiй сон дитячих рокiв... Вдягнула бiлу шовкову нiчну сорочку. Вийшла на балкон, захотiлось полiтати. Вилiзла ледве на перила ( четвертий поверх) i полетiла... Захар в цей же час сидiв у себе вдома i тренував сво╖ телепатичнi здiбностi... Вiдчув, що витворя╓ його Дарина i захлеснувся кавою " Галка" ( роблю рекламу - двадцять перший кадр). Смерть прийшла швидко i безболiсно. Передсмертна записка Дари. Важко дихати... Вода заспокоювала збуджену травою та алкоголем голову, але це було колись... Зараз вiд не╖ важко дихати. Просто... отак наповнювати легенi киснем iз всiлякими домiшками ( шкода, що я не вчила природничих предметiв у школi).

У головi вирують, точнiше снують чи навiть сновигають думки, а можливо повзуть, i непереборне бажання ╖х позбутися не дозволя╓ менi вилазити з уже похололо╖ води, яка тисне на мо╖ груди. Я закурюю цигарку. "Може ото взяти якусь книжку почитати. Чи що? Гнити отак далi у запорошенiй квартирi. В яку вже вiддавна нiхто не навiдувався, хоча б для того, щоб мене побачити... лiто почалося i вечiрки пiд мiй старенький музичний центр вже нiкому не приносять задоволення. Це жагуче, противне сонце попсувало менi... А власне, що воно менi зiпсувало? Хiба, то вiд нього залежать вiзити друзiв? Тодi я вже взагалi розгубилася... Менi дуже важко дихати. Завтра я напевно пiду i дуже коротко пiдстрижуся." Я вилiзла нарештi з води i стала витиратися рушником, який сьогоднi поперу. " Та блiн!!! Навiщо я думаю не про те, що насправдi в головi? Переконую себе весь час, що то все фiгня. Хай собi хто, що хоче тай говорить, а менi важливi мо╖ переживання!" Вирiшила... Я взула подертi на великому пальцi капцi. Зайшла до кiмнати, увiмкнула компакт iз "техно-денсiнгом"... "Регулярний су╖цид власних мрiй - це дуже ковбасно. Ну от знов "ковбасно". Позбудусь я колись цього паразита? За

що я тебе так не люблю?". Придивилась уважно на свiй прищ прямо на кiнчику носа i вiдвернувшись знову закурила. " не любить менi нiхто по-справжньому... Всiм лише ноги розкарячуй, жодному не цiкаво просто з тобою попити кави, поговорити i пiти десь бiля опiвночi на останню маршрутку... Краще вже хоч на п'ять хвилин, але подавай менi себе, бо я тут "понiма╓т╓ в п╓чал╓ ", мене потрiбно втiшити. Нiкому не хочеться взяти мене за руку i повести до сво╖х друзiв i сказати : "Подивiться - це мо╓ ЧУДО!" або чекати мене на клумбi бiля пiд'╖зду не домовляючись, щоб просто побачити мене. Нi! Не пiднiматися на гору, бо ти замучений... Просто побачити... Навiть втомлену i без макiяжу( з прищем на носi)". Перекинула горнятко з кавою i воно розбилося. Лишила його i вийшла на балкон трохи розлючена. "Кави хочу! А горнятко Вiктор подарував сьогоднi на день народження! Шiстнадцять рокiв!!! Шкода. Я не буду плакати за горням..." заплакала, опустивши голову i спершись руками на холодний бортик балкону. " Я не через горнятко. Чого менi себе так шкода? Як я не люблю лiта! Я його ненавиджу!!! Терористка нещасна. Мучу себе, садистично знущаюся i ще насмiхаюсь над власними почуттями... так мене привчили. Мама була такою ж". Я плакала. Менi стало шкода себе i свою маму. Подивилась на подертий капець i аж схлипувати почала. "Я точно, як той капець! Смердючий, всерединi витертий i пустий. А ззовнi... Навiщо я так сильно плакала сама не розумiю..." витерла сльози i знову закурила.

Щасливого кiнця не буде. Принаймнi тут ви його не прочита╓те... Таке життя! На цьому записи закiнчились. Дiвчина докурила цигарку. Зрозумiла, що проблеми далеко за межами ╖╖ майбутнього життя, лиша╓ться тiльки здiйснити мрiю дитинства: полiтати! I полетiла...

____________________________________________________________

© Левитина Арина. On sale (85% off)

Origin: http://samlib.ru/a/arina_l/prodag.shtml

Создан: 21/01/2004, изменен: 17/02/2009, 86k

Повесть: Проза