# Iнтерв'ю Набокова часопису Плейбой

Васюкофф Цэрыл

Цэрыл Васюкофф

Iнтерв'ю Набокова часопису Плейбой

Origin: http://samlib.ru/c/ceryl_w/nabokov2.shtml

Создан: 18/08/2008, изменен: 17/02/2009, 50k

Интервью: Переводы

____________________________________________________________

Я знаю бiльше, нiж я можу висловити...

(iнтерв'ю для "Плейбою")

0x08 graphic

Це iнтерв'ю з Елвiном Тофлером з'явилось у Плейбо╖ в сiчнi 1964 року. Перед обома сторонами стояло серйозне завдання створити iлюзiю спонтанно╖ розмови. Власне, моя робота зводилась до друку мо╖х старанних вiдповiдей, кожне слово з яких я написав власноруч, а потiм настукав ╖х для задоволення Тофлера, який при╖хав у Монтре в серединi березня 1963 року. Цей текст бере до уваги як порядок питань мого iнтерв'юера, так i те, що пара сумiжних сторiнок, вочевидь, зникла пiд час пере╖зду. Egreto perambis doribus!

Пiсля американсько╖ публiкацi╖ Лолiти ваша слава та безсумнiвно висока репутацiя серед знавцiв лiтератури, яку ви, без жодного для себе зиску, терпiли бiльше 30 рокiв, майже за одну нiч злетiла до галасу та проклять на голову всесвiтньо вiдомого автора сенсацiйного бестселера. Тепер, коли угар прославлянь розвiявся, чи не шкоду╓те ви, що написали Лолiту?

Навпаки, я здригаюсь на саму згадку, що якось у 1950, а потiм ще раз, у 1951 роцi я ледве не кинув у вогонь чорний щоденничок Гумберта Гумберта. Нi, я нiколи не пошкодую за Лолiту. Вона була як складання прекрасно╖ моза╖ки - така складенiсть i водночас таке злиття, адже одне ╓ дзеркальним вiдображенням iншого, залежно вiд точки зору, з яко╖ ви дивитесь. Звiсно, вона цiлком затьмарила решту мо╖х творiв - принаймнi, тих, якi я написав англiйською: "Справжн╓ життя Себастiана Найта", "Лихий закрут", мо╖ короткi оповiдання, мою книжку спогадiв; але я не можу закидати ╖й це. Бо iсну╓ дивне, тонке чарування тi╓╖ нiмфетки.

I хоч багато хто з читачiв та критикiв не погодиться з тим, що ╖╖ чарування тонке, дехто, мабуть, i не добачить у нiй дивовижнiсть - адже, коли режисер Стенлi Кубрiк запропонував свiй план екранiзацi╖ Лолiти, ви, цитую, сказали, "Звiсно, вони змiнять замисел. Мабуть, зроблять з Лолiти карлицю. Або ж зроблять ╖╖ шiстнадцятирiчною, а Гумберта 26-рiчним". Хоч ви i написали кiнцевий сценарiй, дехто з оглядачiв угледiв у фiльмi розмивання головно╖ теми вза╓мовiдносин. Чи задоволенi ви кiнцевим продуктом?

На мою думку, фiльм абсолютно першокласний. Чотири головнi актори заслуговують на вищу оцiнку. Сью Лейон, яка несе цю ранкову тацю або по-дитячому входить в сво╓ светро в автовому салонi - то ╓ моменти незабутньо╖ гри та майстерностi. Вбивство Ку╖льтi - це шедевр, як i смерть мiсiс Гейз. Утiм, мушу зазначити, що я нiчого не мав спiльного з даним проектом. Якби я мав, то наполiг би на загостреннi деяких моментiв, що ╖х було змазано - наприклад, рiзнi мотелi, в яких вони зупинялись. Тут я лиш написав сценарiй, переважну частину якого використав Кубрiк. Якщо й було "розмивання", то не вiд мого кропила.

На вашу думку, двократний успiх Лолiти покращив чи погiршив ваше життя?

Я залишив викладання - от i всi змiни. Зауважте, я любив викладати, любив Корнелл, я любив готувати i читати лекцi╖ по росiйським письменникам та великим книгам ╢вропи. Але у вiцi 60 рокiв, ще й узимку, почина╓ш розумiти тяжкiсть фiзичного процесу викладання, розумiти, як важко прокидатись у визначений час кожного ранку, боротись iз снiгом на дорозi, простувати через довгi коридори до класу, задихано креслити на дошцi мапу Дублiна Джеймса Джойса або внутрiшн╓ розташування напiвсонного вагону експресу Москва-С-Петербург на початку 1870-х, без розумiння яких нi Улiсс, нi Анна Кар╓нiна, вiдповiдно, не будуть зрозумiлими. З певно╖ причини мо╖ найбiльш живi спомини стосуються екзаменiв. Великий амфiтеатр Годвiна Смiта. Iспити з 8 ранку до 10.30. Близько 150 студентiв - немитих, неголених юнакiв та продумано оздоблених дiвчат. Загальний сенс втоми та небезпеки. Половина восьмо╖. Покехкування, прочищання нервових горлянок, що йде пучками звукiв, шурхiт сторiнок. Дехто з мученикiв поринув у медитацiю, зi сплетеними за головою руками. Я зустрiчав тупий погляд, спрямований на мене, шукаючий у менi, з надi╓ю та ненавистю, джерело заповiдних знань. Дiвчина в окулярах пiдходить до мого столу, щоб запитати: "Професоре Кафка, ви хочете, щоб ми сказали, що... ? Чи ви хочете, щоб ми вiдповiли тiльки на першу частину питання?" Велике братерство позаконтрактникiв, кiстяк нацi╖, ме?одично шкаряба╓. Шурхiт зроста╓ водночас, бiльшiсть перегорта╓ сторiнку в сво╖х блакитних книжках: зразок спiльно╖ дi╖. Стук кулака, що впав, чорнило, якого браку╓, дезодорант, що валить у нiздрi. Коли я хапаю очi, спрямованi на мене, тi здiймаються пiд стелю у благочестивих роздумах. Вiконнi рами дедалi iмлiють. Хлопцi знiмають светра. Дiвчата жують гумки в швидкому ритмi. Десять хвилин, п'ять хвилин, три, час вичерпаний.

Наводячи з Лолiти деякi види лубкових сцен, якi ви щойно змалювали, багато хто з критикiв назвав книгу майстерною сатирою на соцiальний лад Америки. Чи вони правi?

Що ж, я можу тiльки повторити, що не маю нi бажання, нi здiбностi бути моральним чи соцiальним сатириком. Вважають критики чи нi, що в Лолiтi я насмiхаюсь, - людське глупоття залиша╓ мене цiлковито байдужим. Але мене драту╓, коли розповсюджують радiсну вiсть, що я насмiхаюсь з Америки.

Та чи не ви самi написали, що нема нiчого бiльш смiхоглядного, нiж американська мiщанська незграбнiсть?

Нi, я такого не казав. Фразу було вилучено з контексту, i як кругла глибоководна риба, вона згодом луснула. Якщо ви зазирнете в мою маленьку пiслямову, "Про книгу, озаглавлену Лолiта", яку я долучив до роману, ви побачите, що те, що я насправдi казав про мiщанську незграбнiсть - це те, я певний, що вона iсну╓ як серед американських, так i серед ╓вропейських манер. Я хочу сказати, що пролетар з Чикаго може бути так само мiщанським, як i англiйський герцог.

Багато хто з читачiв вивiв, що ви, як вида╓ться, бачите саме в американськiй сексуальнiй моралi найбiльш кумедне мiщанство.

Секс як iнституцiя, секс як загальне поняття, секс як проблема, секс як спростачення - всi цi слова я бачу дуже нудьгавими. Перескочимо через секс.

Чи вас коли-небудь психоаналiзували?

Що зi мною робили?

Пiддавали психоаналiтичним випробуванням.

Борони Боже, навiщо менi це?

Ну, щоб побачити, як воно дi╓. Дехто з критикiв вважа╓, що вашi розлогi розважання про моду на фрейдизм, який практикують американськi аналiсти, навiюють презирство, засноване на безпосереднiй обiзнаностi.

Лишень книжкова обiзнанiсть. Надто убоге та несмачне випробування, навiть для жартiвливого презирства. Фрейдизм i все, що захаращене цi╓ю рясною плутаниною та розплутуванням, бачиться менi однi╓ю з найгидкiших облуд, якою займались люди для себе та iнших. Я вiдкрито заперечую йому, а також iншому середньовiчному мотлоху, яким по досi захоплюються невiгласи, монашки або дуже хворi люди.

З огляду на дуже хворих, ви дали зрозумiти, що Гумберт Гумбертiв апетит до нiмфеток ╓ результатом нереалiзовано╖ дитячо╖ пригоди. У "Запрошеннi на страту" ви написали про 12-рiчну дiвчину Еммi, яка еротично цiкавилась мужчиною, вдвiчi старшим за не╖. А в Bend Sinister ваш протагонiст марить, як вiн крадькома пестить Марi╓тту (свою поко╖вку), коли вона сидить, злегка здригаючись, на його колiнi пiд час репетицi╖ п'╓си, в якiй вона була його дочкою. Дехто з критикiв, покопавшись у ваших роботах у пошуках вiдмички до вашо╖ особистостi, вказав на цю повторювану тему, як на прояв нездорового захоплення з вашого боку предметом сексуально╖ вза╓модi╖ мiж недолiтньою дiвчинкою та немолодим мужчиною. Чи ви вважа╓те, що може бути певна правда в таких закидах?

Думаю, що було б багато коректнiшим сказати, що якби я не написав Лолiту, читач не почав би вишукувати нiмфеток в iнших мо╖х роботах i в сво╖х власних домiвках. Я знаходжу вельми потiшним, коли прихильна до мене та ввiчлива особа каже менi - можливо, тiльки позiрно прихильна та ввiчлива: "М-ре Набарков" або "М-ре Набахков", або "М-ре Набков", залежно вiд ╖╖ лiнгвiстичних здiбностей, "У мене маленька донька, ну викапана Лолiта". Люди схильнi недооцiнювати силу мо╓╖ iмагiнацi╖ та мою здатнiсть розвивати серiйнi типажi у сво╖х творах. I потiм, звiсно, iсну╓ певний тип критикiв, нишпорень, ласий до людей демон, грубий веселун. Дехто, наприклад, вiдкрив глибокозначну спорiдненiсть мiж дитячою закоханiстю Гумберта на Рив'╓рi та мо╖ми споминами про маленьку Колетт, з якою я споруджав пiсковi замки в Бiарiццi, коли менi було десять. Мрячний Гумберт мав, як вiдомо, тринадцять рокiв, i був поневолений екстравагантним сексуальним збудженням, натомiсть, моя власна закоханiсть у Колетт не мала й натяку на еротичне бажання i насправдi була цiлком звичайною й нормальною. I, звiсна рiч, у вiцi дев'яти та десяти рокiв, в тому середовищi, у тi часи, ми нiчого такого не знали про фальшивi факти життя, до яких сьогоднi причащають сво╖х малюкiв прогресивнi батьки.

Чому фальшивi?

Тому що уява маленько╖ дитини - зокрема, мiсько╖ дитини - перекручу╓ться, стилiзу╓ться та в рiзнi способи змiню╓ тi дивнi речi, якi ╖м розповiдають про жилку-бджiлку, яку нi дитинча, нi його батьки все одно не можуть вiдрiзнити вiд джмеля.

Те, що один критик назвав "майже нав'язливою увагою до фразування, рими, каденцi╖ та контамiнацi╖ слiв" ╓ очевидним навiть у виборi iмен для ваших власних славнозвiсних бджiлки та джмеля - Лолiта i Гумберт Гумберт. Звiдки ви ╖х видобули?

Для мо╓╖ нiмфетки менi було потрiбне прозвання й лiрична пiсенька. Одна з найпрозорiших та найсвiтлiших букв - це "Л". Суфiкс "-iта" ма╓ в собi багато латинсько╖ нiжностi, а цього я теж вимагав. Звiдси: Лолiта. Втiм, це треба вимовляти не так, як вимовля╓те ви та бiльшiсть американцiв: Low-Lee-Ta, iз важкою, липкою "L" i довгим "о". Нi, перший склад ма╓ бути як у "lollipop", "L" пливке та нiжне, це "lee" не таке гостре. Iспанцi та iталiйцi це вимовляють, звiсно, з точно потрiбним тоном округлостi та пестливостi. Iнший варiант iменi був при╓мним дзюрчанням з джерела канонiчного iменi, джерельце-руча╓ць: оцi "roses" та пози i сльози в "Долорес". Душекрайна доля мо╓╖ маленько╖ дiвчинки ма╓ бути врахована разом iз дотепнiстю та прозорiстю. Долорес також пов'язу╓ ╖╖ з iншим, простiшим, ближчим, бiльш на╖вним найменням: Доллi, яке гарно пасу╓ до прiзвища Гейз, де iрландська мла злива╓ться iз германською iграшкою - я маю на увазi маленького нiмецького зайця.

Ясно, що ви створили каламбур навколо нiмецько╖ назви кролика - Hase. Та що надихнуло вас зрядити дорослого коханця Лолiти такою вiдвертою надмiрнiстю?

Це також було просто. Подвiйне грумкання, я гадаю, дуже бридке, дуже промовисте. Це - ненависне iм'я для гiдно╖ ненавистi людини. Це також королiвське iм'я, а я хотiв королiвських вiбрацiй для Гумберта Лютого та Гумберта Покiрного. А ще воно проситься на каламбур. А це мерзенне скорочення "Гум" до пари, соцiально та емоцiйно, з "Ло", як назива╓ ╖╖ матiр.

Iнший критик написав, що "завдання вiдсiювання та вiдбирання правильно вживаних слiв з багатомовно╖ пам'ятi та розставляння ╖хнiх численних вiддзеркалень-нюансiв на вiдповiднi мiсця мусило бути фiзично виснажливою працею". Яка з усiх ваших книжок, в цьому сенсi, на вашу думку, була найбiльш важкою для написання?

О, звичайно, Лолiта. Менi бракувало необхiдно╖ iнформацi╖ - це було початкове утруднення. Я не знав жодно╖ американсько╖ 12-рiчно╖ дiвчинки, i я не знав Америки. Я мав вiдкрити Америку i Лолiту. Менi забрало якихось сорок рокiв, щоби вiдкрити Росiю та Захiдну ╢вропу, а тепер я стояв перед подiбним завданням, iз меншим вiдрiзком часу у мо╖й диспозицi╖. Щоб здобути такi мiсцевi iнгредi╓нти, я дозволив собi вкрапнути середню "реальнiсть" у вариво iндивiдуально╖ щиро╖ фантазi╖. У п'ятдесят рокiв це був багато складнiший процес, нiж у ╢вропi за часiв юностi.

Хоч ви народились у Росi╖, ви багато рокiв жили й працювали в Америцi та ╢вропi. Чи вiдчува╓те ви якийсь сильний позов нацiонально╖ свiдомостi?

Я - американський письменник, що народився у Росi╖ й отримав освiту в Англi╖, де я студiював французьку лiтературу перед тим, як провести п'ятнадцять рокiв у Нiмеччинi. Я при╖хав в Америку в 1940 роцi i вирiшив стати американським громадянином i справжнiм жителем Америки. Так сталося, що я одразу ж був введений у найкращу Америку i в серйознi iнтелектуальнi кола, i в ╖╖ невимушену, щиросерду атмосферу. Я заглиблювався в ╖╖ великi бiблiотеки i ╖╖ Великий Каньйон. Я працював у лабораторiях ╖╖ зоологiчних музе╖в. Я здобув бiльше друзiв, нiж я колись мав у ╢вропi. Мо╖ книги - старi та новi - знайшли палких шанувальникiв. Я став огрядним як Кортез - здебiльшого завдяки тому, що кинув курити i почав смоктати м'ятнi льодяники, внаслiдок чого моя вага збiльшилась вiд звичних 140 фунтiв до монументальних та веселих 200. I ось, я на одну третину американець - добра американська плоть зберiга╓ менi тепло та безжурнiсть.

Ви провели 20 рокiв у Америцi, та нiколи не мали тут власного будинку або

справдi би вiдкрити Росiю та Захiдну ╢вропу, а тепер я стояв перед подiбним завданзажило╖ оселi. Вашi друзi доповiдають, що ви час вiд часу осiдали в мотелях, хатинках, мебльованих кiмнатах та у здаваних будинках професорiв, якi ви╖хали. Чи ви почува╓те себе досить невтомним та досить вiдчуженим, щоб iдея оселення де-небудь не турбувала вас?

Головна причина, iстотна причина поляга╓, думаю, в тiм, що жодна коротка реплiка з оточення мого дитинства не задовольнить мене. Я нiколи не навчуся коректно розчiплювати сво╖ спомини - тож навiщо перейматися безнадiйними наближеннями? Потiм, тут iснують певнi особливi застереження: наприклад, питання натхнення, природа натхнення. Я вигвинтив себе з Росi╖ так рiшуче, з такою гнiвною силою, що й по досi кочуся далi й далi. Дiйсно, я викотився, щоби стати цi╓ю апетитною штукою, "повним професором", але в серцi я завжди ╓ худорлявим "викладачем без вакансi╖". Я кiлька раз казав собi одне: "Зараз, ось чудовна мiсцинка для сталого дому", та одразу прочував у сво╓му мозку грiм лавини, що несе сотнi далеких облич, якi я зруйную актом свого поселення в затишному куточку землi. I накiнець, я не турбуюсь багато про меблi, столи та крiсла, та лампи, та килими, i речi - однак, з мого насиченого дитинства я навчився дивитись з веселим презирством на надто серйозне ставлення до матерiального добробуту, ось чому я не шкодую i не краюсь, що революцiя скосила цей добробут.

Ви прожили в Росi╖ двадцять рокiв, у Захiднiй ╢вропi двадцять рокiв, i в Америцi двадцять рокiв. Але в 1960 р., пiсля успiху Лолiти, ви пере╖хали до Францi╖ та Швейцарi╖, i вже не повертались до Сполучених Штатiв. Чи це означа╓, не зважаючи на вашу самоiдентифiкацiю американського письменника, що ви намислили закрити ваш американський перiод?

Я живу у Швейцарi╖ з чисто приватних причин - фамiльних причин, а також певних професiйних, для окремих книг. Я сподiваюсь незабаром повернутися в Америку - назад до ╖╖ бiблiотечних стелажiв та гiрських переходiв. Iдеальним влаштуванням була би абсолютно звукоопiрна квартира в Новому Йорку - жодно╖ зайшло╖ стопи, жодно╖ мляво╖ музики звiдкись - бунгало на захiдному пiвднi. Iнодi я думаю, що було б весело знову полюбити унiверситет, оселитись там i писати, не викладати, або, принаймнi, не викладати регулярно.

Тобто, ви обира╓те усамiтнення - чи таке собi безтурботне сидiння у вашiй готельнiй обителi. Як ви збавля╓те свiй час?

Прокидаюся близько сьомо╖ взимку: мiй будильник - це альпiйський крук - великий, глянсуватий, чорний предмет з великим жовтим дзьобом - який навiду╓ балкон та вихрипу╓ наймелодичнiший кашель. В цей час я лежу у лiжку, переглядаючи та плануючи речi. Близько восьмо╖: голiння, снiданок, пристольна медитацiя, i ванна - в такому порядку. Потiм я працюю до ленчу в сво╓му кабiнетi, вiдводячи час на коротку прогулянку зi сво╓ю дружиною уздовж озера. Практично, всi видатнi росiйськi письменники дев'ятнадцятого столiття вештались тут хоча б раз. Жуковський, Гоголь, Досто╓вський, Толстой - який упадав за готельними поко╖вками до тiлесного занепаду - i чимало росiйських поетiв. Це справедливе також i щодо Нiцци з Римом. Потiм ми ма╓мо ленч близько першо╖ опiвднi, i я знову вертаюсь до свого столу о першiй тридцять i працюю до шосто╖ тридцяти. За тим я подорожую до кiоску за англiйськими газетами i обiдаю о сьомiй. По обiдi не працюю. В лiжко близько дев'ято╖. Читаю до половини дванадцято╖, а потiм борюся з безсонням до першо╖ ночi. Двiчi на тиждень маю гарнi, довгi сновидiння з непри╓мними персонажами, iмпортованими з попереднiх снiв, якi з'являються в бiльш або менш повторюваних обставинах - калейдоскопiчнi залишки поламаних вражень, фрагменти денних думок, i безвiдповiднi механiчнi образи, яким, певно, конче браку╓ ймовiрного фрейдiвського роз'яснення, та якi одно╖ мастi з дiйством змiни фiгур, якi за звичай бачиш на внутрiшнiй чутт╓вiй оболонцi черепа, коли заплющу╓ш втомленi очi.

Кумедно, що знахарi вiд науки та ╖хнi пацi╓нти нiколи не вловлюються на таке просте i абсолютно задовiльне пояснення сновидiнь. Чи це правда, що ви пишете стоячи, i що ви пишете рукою частiше, нiж на друкарськiй машинцi?

Так, я нiколи не вчився друкувати. Загалом, я починаю день iз коханого старомодного аналоя в мо╓му кабiнетi. Пiзнiше, коли я вiдчуваю тяжiння, що подзьобу╓ мо╖ литки, я вмощуюсь у комфортабельне крiсло при звичайному письмовому столi, i нарештi, коли тяжiння почина╓ нагинати вперед мiй хребет, я лягаю на кушетку, в кутi мого маленького кабiнету. Така при╓мна сонячна рутина. Та коли я був юним, у сво╖ двадцять i раннi тридцять, я часто простоював цiлий день при лiжку, курячи й пишучи. Зараз усе змiнилося. Горизонтальна проза, вертикальнi вiршi i крiсельна критика продовжують змiнювати прiоритети та псувати алiтерацiю.

Чи ви можете розповiсти трохи бiльше про творчiй процес, причетний до формування сюжету книги - принаймнi, прочитати кiлька вибiркових записiв до не╖ або вилучень з роботи, що трива╓?

Звичайно, нi. Жоден зародок не може пiдлягати допитливому розтину. Але я можу зробити щось iнше. Ця коробка мiстить вказiвнi картки з деякими записами, що я ╖х зробив у рiзнi часи близько╖ чи далеко╖ давнини та вiдкинув, коли я писав Блiдий Вогонь. Це - купка залишкiв. Погляньте. "Селена, мiсяць. Селенгiрськ, старе мiсто в Сибiру: мiсто ракет на мiсяць" ... "Беррi: чорна шишка на дзьобi нiмого лебедя" ... "Краплистий черв'як: маленька гусениця, що висить на нитцi" ... "В Новому Бонтонному Часопису, том п'ятий, 1820 р., стор. 312, повiями визначають дiвчат мiста" ... "Сни юностi: забула труси; сни старого чоловiка: забув штучнi зуби" ... "Студент поясню╓, що коли вiн чита╓ роман, йому подоба╓ться пропускати абзаци, щоб мати власну думку про книгу i не бути пiд впливом автора" ... "Напрапатi: найгiрший свiт у мовi".

"I пiсля дощу, на перлистих дротах, одна птаха, двi птахи, три птахи, i нiчого. Бруднi шини, сонце" ... "Час поза свiдомiстю - нижнiй тваринний свiт; час iз свiдомiстю - людина; свiдомiсть поза часом - повний вищий стан" ... "Ми мислимо не словами, але тiнями слiв. Помилка Джеймса Джойса в отих його чудових iнакодумних монологах поляга╓ в тому, що вiн да╓ надто багато вербально╖ тiлесностi думкам" ... "Пародiя на ввiчливiсть: це iмiтаторське "Будь ласка" - "Будь ласка, передайте менi вашу прекрасну - ", яке пiдтверджу╓ iдiотичне звернення до самих себе в друкованих формах, призначених для людей, що замовляють ╖хнiй продукт" ...

"На╖вний, безупинний, писклявий щебет курчат в жахiтних кошах пiзньою, пiзньою нiччю, на вiдлюднiй, вкритiй памороззю станцiйнiй платформi" ... "Табло╖дну передовицю TORSO KILLER MAY BEAT CHAIR можна перекласти як: Celui qui tw an buste peat bien batter une chase" ... "Газетний гендляр, який вруча╓ менi журнал iз мо╖м оповiданням: "Я бачу, вам замастилось"." ... "Пада╓ снiг, молодий батько назовнi зi сво╓ю маленькою дитиною, нiс як рожева ягода. Чому батько одразу щось каже сво╓му малюковi, коли якийсь перехожий всмiха╓ться до нього?" "Дiйсно, сказав тато на запитальне булькання свого чада, яке певний час тривало, i тривало б надалi в цьому спокiйному паданнi снiгу, чи я не всмiхався, коли сам проходив мимо" ... "Межишпальтовiсть: темне син╓ небо межи двох бiлих стовбцiв" ... "Мiсцева назва в Оркнеях: Папiлго" ... "Я ще не жила в Аркадi╖, але я, каже Смерть, навiть я iсную в Аркадi╖" - легенда на могилi пастуха (Записки та цитати, 13 червня 1868 р., стор. 561). ... "Марат збирав метеликiв" ... "З естетично╖ точки зору, солiтер ╓ небажаним гостем. Гравiднi сегменти часто виповзають через анальний отвiр, iнодi як ланцюжки, i слугують джерелом соцiальних утруднень." (Щорiчник Ново-Йорксько╖ Академi╖ Наук, 48:558).

Що надиха╓ вас писати та збирати непов'язанi мiж собою цитати та враження?

Все, що я знаю, це те, що на початковiй стадi╖ роману я спонукаю себе складати шматочки сiна та пуху, та ╖сти камiнцi. Нiхто нiколи не з'ясу╓, як чисто птах вiзуалiзу╓, i чи вiзуалiзу╓ взагалi майбутн╓ гнiздо та яйця у ньому. Коли я пiсля всього пригадую ту силу, яка змушу╓ мене занотовувати коректнi назви предметiв, навiть ще до того, як я дiйсно потребуватиму iнформацi╖, я схильний виводити, що те, що я називаю з бажання кращого визначення натхнення, яке вже запрацювало, вже мовчки вказу╓ менi на це або те, змушуючи мене згромаджувати вiдомi матерiали для невiдомих структур. Пiсля першого шоку впiзнавання - раптове почуття, що "це ╓ тим, що я збираюсь написати" - роман почина╓ самонарощуватися. Процес трива╓ сам по собi в свiдомостi, не на паперi. I щоб зрозумiти, яко╖ стадi╖ досягнуто на даний момент, я не повинен усвiдомлювати кожну конкретну фразу. Я вiдчуваю щось зразка м'якого розвитку, внутрiшн╓ розкручування, i я знаю, що деталi вже там, що я фактично ╖х ясно побачу, якщо придивлюсь пильнiше, наче я зупиняю машину i розкриваю внутрiшню кабiнку. Але я волiю чекати, поки те, що недбало зветься натхненням, завершу╓ роботу за мене. Тут наступа╓ момент, коли мене повiдомляють зсередини, що формування структури завершено. Все, що я маю тепер робити, переписати все олiвцем або ручкою. Оскiльки усю цю структуру, матово освiтлену в уявi, можна порiвняти з живописом, i оскiльки ти не зобов'язаний працювати поступово злiва направо, щоб зрозумiти суть, ти можеш направити свiй лiхтарик на будь-яку частину або часточку картини, коли втiлю╓ш ╖╖ в словах. Я не починаю свiй роман з початку. Я не беруся за роздiл третiй, поки не зроблю роздiл четвертий. Я не йду слухняно й послiдовно вiд сторiнки до сторiнки. Нi, я вибираю трохи тут i трохи там, поки не заповню всi пустоти на паперi. Ось чому я уподобав писати сво╖ оповiдання та романи на вказiвних картках, нумеруючи ╖х потiм, коли цiлий труд закiнчено. Кожна картка переписана кiлька разiв. З трьох карток пишеться один друкований аркуш, i коли нарештi я вiдчуваю, що вже скопiював цю мисельну картину з максимально можливою психологiчною правдивiстю - нажаль, залиша╓ться ще декiлька вакантних пробiлiв - тож, я диктую свiй роман дружинi, яка друку╓ його в трьох примiрниках.

А з якою метою ви перепису╓те "мисельну картину" роману?

Креативний письменник ма╓ ретельно вивчати роботи сво╖х суперникiв, включно з Усемогутнiм. Вiн повинен володiти вродженою здатнiстю не тiльки переставляти, але й перестворювати цей свiт. I щоб робити це адекватно, уникаючи кружлянь у роботi, митець повинен знати цей свiт. Iмагiнацiя без знань веде до самих лише задвiрок примiтивного мистецтва, до дитячого вирiзання на парканi та мудрованих вказiвок на ринковiй площi. Мистецтво нiколи не просте. Повертаючись до мо╖х викладацьких часiв, я автоматично ставив низьку оцiнку, якщо студент уживав жахливу фразу "просто i зрозумiло" - "Флобер пише в стилi, такому простому i зрозумiлому" - щиро думаючи, що це ╓ великий та цiнний комплiмент прозi чи поезi╖. Коли я сво╖м олiвцем викреслюю цю фразу, я роблю це з такою люттю, що рву папiр, студент обража╓ться, адже саме так завжди вчили його вчителi: "Мистецтво ╓ просте, мистецтво ╓ вiдверте". Iнодi я мушу добиратись до джерела цi╓╖ вульгарно╖ абсурдностi: вчителька з Огайо? прогресивнi попки з Нового Йорку? Адже, звичайно, мистецтво в сво╖й величi ╓ фантастично оманливим та складним.

В термiнах сучасного мистецтва, критична думка, у ставленнi до сучасного абстрактного живопису подiлена мiж щирiстю та оманливiстю, простотою та складнiстю. А як ви вважа╓те?

Я не бачу сутт╓во╖ рiзницi мiж абстрактним i примiтивним мистецтвом. I те i iнше ╓ просте й щире. Звичайно, ми не повиннi узагальнювати в цих питаннях: треба брати кожну конкретну особистiсть. I якщо ми зараз беремо загальний сенс "сучасного мистецтва", ми повиннi визнати, що його головна проблема - в загальнозвичностi, запозиченостi та академiчностi. Плями та клякси лишень замiнили масову красивiсть сотень переднiх рокiв, картини iталiйських дiвчат, вродливих жебракiв, романтичних ру╖н тощо. Але як тiльки серед цих зернястих олiй з'явля╓ться робота справжнього митця з багатою грою свiтла й тiнi, з певною оригiнальною домiшкою сваволi та нiжностi, в цих зернах примiтивного та абстрактного мистецтва ми стика╓мось iз спалахом великого таланту. Тiльки талант цiкавить мене в малюнках та книгах. Не загальнi iде╖, але iндивiдуальний внесок.

Внесок у суспiльство?

Мистецький твiр для жодного суспiльства не ма╓ жодно╖ цiнностi. Вiн цiнний тiльки для iндивiдуальностi. I тiльки iндивiдуальний читач цiнний для мене. Я i йоти не черкну для групи, громади, маси тощо. Хоч мене i не цiкавить гасло "Мистецтво заради мистецтва" - адже, нажаль, такi його продвижники, як, примiром, Оскар Уайльд та рiзнi вишуканi поети, були в дiйсностi звичайними моралiстами та дидактами - не може бути сумнiвiв, що те, що зберiга╓ художнiй твiр вiд iржи та червiв, це не його соцiальна цiннiсть, але майстернiсть, лишень його майстернiсть.

Що ви хочете закрити або лишити позаду - чи все це не ма╓ значення для письменника?

Ну, щодо свого завершення я не маю, звичайно, 35-рiчного плану або програми, але я бачу чiткi контури мо╓╖ лiтературно╖ пiслямови. Я вже вiдчув певнi натяки, вже прочуяв подмух певних обiцянь: поза сумнiвом, будуть злети та спади, довгi перiоди забуття. Iз допомогою диявола я вiдкриваю газету за 2063 рiк i в певнiй статтi з огляду книговидань я знаходжу: "Нiхто вже не чита╓ Набокова та Фулмерфорда". Незграбне запитання: хто такий цей недолашний Фулмерфорд?

Коли ми говоримо про самооцiнку, що ви вважа╓те сво╓ю головною письменницькою невдачею - окрiм забуття?

Брак спонтанiчностi. Шкiдливий вплив паралельних думок, вторинних думок, закадрових думок. Нездатнiсть виразити себе належним чином жодною мовою, хоч я i компоную кожне кляте речення у ваннi, в розумi, при столi.

На даний момент вам ведеться добре, якщо можна так сказати.

Це iлюзiя.

Вашу вiдповiдь можна зрозумiти як визнання критичних зауважень у тому, що ви - "невиправний прихильник копнякiв", "мiстифiкатор" i "провокатор лiтературних агентiв". Як ви самi виставля╓те себе?

Думаю, мiй улюблений факт про себе ╓ той, що я нiколи не переймався пiдступнiстю та жовчу критикiв, i нiколи в сво╓му життi не питав i не дякував журналiстовi за його статтi. Мiй другий улюблений факт - чи менi зупинитись на першому?

Нi, прошу далi.

Це той факт, що з само╖ юностi - менi було 19, коли я залишив Росiю - мо╓ полiтичне кредо залишилось так само вiдкритим i незрушним, як стара сiра скеля. Все класично до банальностi. Свобода слова, свобода думки, свобода мистецтва. Суспiльна та економiчна структура держави майже не зачiпа╓ мене. Мо╖ бажання маленькi. Портрети голiв урядiв не повиннi перекривати розмiру поштово╖ марки. Жодних тортур i катiвень. Жодно╖ музики крiм як через навушники або виконувано╖ в театрi.

Чому жодно╖ музики?

Бо мо╖ вуха не для музики, а вiд дефектiв я гiрко журюся. Коли я вiдвiдую концерти - а це трапля╓ться десь раз у п'ять рокiв - я стараюсь слiдувати за плином секвенцiй та звукосполучень, але не можу ╖х утримати довше, нiж кiлька хвилин. Вiзуальнi враження, вiдбитки рук в лакованому деревi, невтомна лиса пляма над скрипкою, це виснажу╓, i я перевтомлююсь вище всяко╖ мiри рухами музикантiв. Мо╖ пiзнання в музицi дуже скромнi, i в мене ╓ особливi причини, щоб вважати мо╓ невiгластво i мою нездатнiсть такою журливою й невiдповiдною: в мо╖й власнiй сiм'╖ ╓ прекрасний спiвак - мiй власний син. Його великi дарування, рiдка краса його басу й надiя на блискучу кар'╓ру - все це глибоко вража╓ мене, i я почуваю себе дурнем пiд час професiйних розмов серед музикантiв. Я чудово усвiдомлюю багато паралелей мiж мистецькими формами музики та лiтератури, особливо в питаннях структури, та що я можу зробити, якщо вухо та мозок не бажають спiвпрацювати? Я знайшов сво╓рiдну замiну музицi у шахах - точнiше, у складаннi шахових комбiнацiй.

Iнший замiсник, звiсно, це - ваша власна милозвучна проза та поезiя. Як один з небагатьох авторiв, якi писали вишукано бiльше, нiж однi╓ю мовою, як ви схарактеризу╓те текстовi вiдмiни мiж росiйською та англiйською мовами, якi, як вiдомо, ╓ однаково легкими для вас?

Якщо казати вiдверто, англiйська геть багатша за росiйську. Це особливо помiтно в iменниках та прикметниках. Дуже проблематичною рисою, що ╖╖ ма╓ росiйська мова, ╓ убозтво, неточнiсть та незграбнiсть технiчних термiнiв.

Наприклад, проста фраза "to park a car" виходить, якщо перекласти назад з росiйсько╖, як "залишити авто стояти на довгий час". Росiйська, принаймнi, пристойна росiйська формально, ╓ багато бiльш пристойна, нiж англiйська. Так, росiйський еквiвалент слова "sexual" - "половой" - трохи непристойний, i не ╓ загально вживаним. Те ж саме стосу╓ться росiйських термiнiв, що зображають рiзнi анатомiчнi та бiологiчнi поняття, якi в англiйськiй промовляються часто i звично. З iншого боку, iснують слова, якi зображають певнi нюанси рухiв, жестiв, в яких росiйська ма╓ гору. Те ж саме i в змiнюванiй основi слова, для яко╖ можна вiднайти дюжину рiзних префiксiв, можна геть влучно пiдiбрати найтоншi вiдтiнки рiзно╖ довжини та насиченостi. Англiйська синтаксично ╓ конче гнучким посередником, але росiйська може надати навiть бiльше грацiйних закрутiв та обертiв. Перекладати з англiйсько╖ на росiйську трохи легше, нiж перекладати з англiйсько╖ на французьку.

Ви сказали, що нiколи вже не напишете роману росiйською мовою. Чому?

Протягом велико╖ i ще не закiнчено╖ ери росiйського iнтелектуального вигнання - приблизно мiж 1920 та 1940 - книжки, написанi по-росiйськи росiйськими емiгрантами i виданi емiгрантськими фiрмами за кордоном ревно покупались або позичались емiгрантськими читачами, ба були абсолютно забороненi в Радянськiй Росi╖ - як i зараз (винятком ╓ кiлька померлих авторiв, таких як Купрiн та Бунiн, чи╖ геть вiдцензурованi твори були нещодавно там надрукованi), незалежно вiд теми оповiдання чи поеми. Емiгрантський роман, виданий, скажiмо, в Парижi i проданий по всiй вiльнiй ╢вропi, мiг би в тi роки за кiлькiстю примiрникiв добiгти цифри 1.000 або 2.000 - i вважався б бестселером - i кожний примiрник пiшов би по руках i був би прочитаний 20 особами, i принаймнi, 50 щорiчно, якщо його взято до росiйсько╖ публiчно╖ бiблiотеки, яких було сотнi тiльки в Захiднiй ╢вропi. Та ера вигнання, сказати б, скiнчилась пiд час Друго╖ Свiтово╖ вiйни. Старi автори померли, росiйськi видавцi також зникли, i що найгiрше, загальна атмосфера культури вигнанцiв, в ╖╖ величi, твердостi, чистотi та силi вiдображення звелася до сплескiв росiйськомовно╖ перiодики, з анемiчними талантами i провiнцiйною тональнiстю. Та вiзьмемо мiй власний приклад. Рiч не в матерiальному зацiкавленнi, яке теж щось значить. Не думаю, що мо╖ росiйськомовнi твори приносили б менi бiльше, нiж кiлькасот доларiв щорiк. Мене закрито в бивневiй баштi, щоб я писав для втiхи одного читача - самого себе. Та й вiн потребу╓ якогось вiддзеркалення, якщо не вiдповiдi, i скромного розмноження себе в кра╖нi або кра╖нах. I якщо нема нiчого, окрiм кружляння навколо письмового столу, то хоч надiя ма╓ бути на промовче кружляння, не обмежене стiнами келi╖, оббитими повстю. З роками я все менше й менше цiкавлюсь Росi╓ю, i все бiльше й бiльше байдужiю при думцi, колись такiй пронозливiй, що мо╖ твори залишаться пiд замком, з тих пiр, як мо╓ презирство до полiцiйно╖ держави та полiтичних утискiв вiдокремлю╓ мене навiть вiд примарно╖ думки про повернення. Нi, я не напишу вже роман по-росiйськи, хоч подеколи i дозволю собi коротенькi вiршики. Я написав свiй останнiй роман росiйською чверть столiття тому. Та сьогоднi, як компенсацiю, в дусi справедливостi до мо╓╖ маленько╖ американсько╖ музи, я дещо роблю. Втiм, не збираюсь про це говорити на цiй раннiй стадi╖.

Я вас прошу.

Гаразд. Це сталося зi мною одного дня - я тодi проглядав велебарвистi оберти перекладiв Лолiти мовами, якими я не читаю, такi як японська, фiнська чи арабська - той список неминучих хиблень в оцих п'ятнадцяти чи двадцяти версiях, якi могли б стати, якби ╖х зiбрати разом, волюмом товстiшим, нiж кожна з цих версiй. Я перевiрив французький переклад, який в основi був доволi добрим, але пiстрявiв би од неминучих помилок, якби я не виправив ╖х. Але що я можу зробити з португальським чи ╓врейським або данським? А потiм я замрiявся. Я уявив, що в деякiй вiдстанi майбуття хтось може зробити росiйську версiю Лолiти: я налаштував мiй внутрiшнiй телескоп на ту конкретну точку у вiддаленому майбутньому i побачив, що кожний параграф, наче подзьобаний вiспою, вiдданий в жахне перекручення. В лапах безсердечного лiсоруба росiйська версiя Лолiти остаточно деграду╓ i залата╓ться вульгарними парафразами та похибками. Тож я вирiшив перекласти все сам. I на сьогоднi вже маю шiстдесят сторiнок готовими.

Чи ви сьогоднi працю╓те над якимсь новим проектом?

Гарне питання, як кажуть на малому екранi. Я вже завершив коректувати останнi статтi мо╖х коментарiв Пушкiнського ╢вгенiя Он╓гiна - чотири товстi маленькi томи, якi цього року мають з'явитися в Болiнгенiвськiй серi╖. Самий переклад займа╓ маленьку частину першого тому. Решта тому та другий, третiй, четвертий мiстять ряснi коментарi по темi. Цей опус завдячу╓ сво╖м народженням випадку, коли в 1950 роцi моя дружина зауважила - у вiдповiдь на мою огиду до римованих парафразiв ╢вгенiя Он╓гiна, кожний рядок з якого я повинен був розбирати з мо╖ми студентами - "Чому ти не перекладеш його сам?" Ось i результат. Це забрало десять рокiв працi. Лишень вказiвник займа╓ три довгi коробки для взуття, он там, на тiй полицi. Мiй переклад, звiсна рiч, буквальний, прямий i невибагливий. Для цi╓╖ прямизни я пожертвував усiм: грацiйнiстю, милозвучнiстю, яснiстю, добрим смаком, сучасною мовою i навiть граматикою.

В свiтлi цих допущених ╜анджiв, чи ви дивитесь уперед, читаючи огляди на цю книжку?

Насправдi, я не читаю статей про себе з якимсь особливим завзяттям або увагою, якi б вони не були мудрi та глибокi - а такi подеколи трапляються. Я нiколи не перечитую ╖х, хоча моя дружина i збира╓ ╖х. Втiм, можливо, я використаю бризки найбiльш оптимiстичних статей про Лолiту, щоб одного разу написати коротку iсторiю нiмфеччиних поневiрянь. Проте, я пам'ятаю досить живо певнi напади росiйських емiграцiйних критикiв, якi писали про мо╖ першi романи 30 рокiв тому. Не те, щоб я тодi був бiльш вразливим, але моя пам'ять була бiльш утримливою та охочою, i я сам був оглядачем. В двадцятих роках я був роздертий певним Мочульським, який нiяк не мiг перетравити мою цiлковиту байдужiсть до органiзованого мiстицизму, до релiгi╖, до церкви - будь-яко╖ церкви. Були й iншi критики, якi не могли вибачити менi мо╓ перебування над лiтературними "течiями", неоспiвування "млостi", яку би ╖м хтiлось, щоб поети вiдчували, i неприналежнiсть до жодно╖ з тих груп поетiв, що влаштовують сесi╖ вза╓монасичення на задвiрках паризьких кав'ярень. Був також кумедний випадок з Георгi╓м Iвановим, добрим поетом, але топорним критиком. Я нiколи не стрiчав нi його, нi його лiтературну дружину Iрину Одо╓вцеву, але якось наприкiнцi двадцятих чи на початку тридцятих, в тi часи, коли я регулярно готував огляди книжок для емiгрантсько╖ газети в Берлiнi, вона надiслала менi з Парижа примiрник ╖╖ роману iз пiдступним пiдписом "Spasibo za Korolya, Damu, Valeta" (дякую за короля, даму, валета) - що я зволив зрозумiти як "Дякую за написання книги", та що могло також забезпечити ╖╖ алiбi: "Дякую за надiслання менi вашо╖ книги", хоч я нiколи нiчого ╖й не надсилав. ╥╖ книга виявилась безпомiчно банальною, i я сказав про це в короткому та смiливому оглядi, а Iванов помстився потужною персональною статтею про мене та мо╖ тексти. Можливiсть для помсти, для дистиляцi╖ дружнiх або недружнiх почуттiв засобами лiтературно╖ критики - ось що робить цей жанр таким косооким.

Ваша фраза, яка стала цитатою - Мо╖ розваги - це найтяжча робота, яка вiдома людинi: лови метеликiв та письменництво. Чи вони якось спiвставимi?

Нi, за суттю вони належать до рiзних типiв розрад. Жодну з них так просто не описати людинi, яка не спробувала це, i кожна з них так очевидна тому, хто спробував, що будь-яке пояснення прозвучить грубо й опукло. У випадку з ловами метеликiв я маю вирiзнити чотири головнi елементи. Перший, надiя спiймати - або самi лови - першого екземпляру виду, невiдомого науцi. Ця мрiя пiдштовху╓ кожного лепiдоптериста, чи вiн забира╓ться на гору в Новiй Гвiне╖, чи переходить через болото в Менi. По-друге, це - упiймати дуже рiдкого або дуже локального метелика - те, що ви жерли очима в книжках, у спецiалiзованих виданнях, на чудовних тарiлках знаного виробництва, i ось ви дивитесь на крильце в природному оточеннi, серед рослин та мiнералiв, якi мiстять заповiдну магiю внутрiшнього зв'язку iз рiдкостями, якi вони виробляють та пiдтримують. Тож даний ландшафт живе двiчi: як розлога дикiсть в сво╖й власнiй правотi i як вiталище для рiзномастих метеликiв. По-трет╓, iсну╓ iнтерес натуралiста до розплутування житт╓вих iсторiй маловiдомих комах у вивчаннi ╖хнiх звичок та структур, i у визначеннi ╖хнiх позицiй в схемi класифiкацi╖ - схемi, яка може iнодi при╓мно вибухнути на слiпучому екранi полемiчних фе╓рверкiв, коли нове вiдкриття переверта╓ стару схему i збентежу╓ ╖╖ тупих переможцiв. I по-четверте, не можна iгнорувати елемент спорту, вдачi, рiзкого руху та буйного здобуття, палкi та жаркi пошуки, що зупиняються в шовковистому трикутнику складеного метелика, який лежить на долонi.

А що до розради письменництва?

Вона точно вiдповiда╓ радостi вiд читання. Блаженство, раювання на фразi подiля╓ читач та письменник, або - що те ж саме - митець, вдячний невiдомiй силi свого розуму, що навiяла комбiнацiю образiв, i майстерний читач, який ма╓ задоволення вiд цi╓╖ комбiнацi╖.

Кожному доброму читачевi сподобалось у життi лише кiлька добрих книжок, тож чому аналiз радi╓ тому, що знають обидвi сторони? Я пишу переважно для митцiв, друзiв митцiв та шанувальникiв митцiв. Утiм, я нiколи не можу як слiд роз'яснити деяким студентам з мо╖х лiтературних класiв аспекти якiсного читача - факт, що ви чита╓те книжки митцiв не серцем (серце вiдрiзня╓ться дурним смаком), i не лише вашим мозком, але вашим мозком i хребтом. "Ледi та джентльмени, штрик у хребет дiйсно скаже вам, що вiдчував автор i бажав, щоб ви вiдчули". Цiкаво, чи я коли-небудь змiряю знову щасливими руками ширину аналоя i кину себе в нотатки перед прихильною безоднею аудиторi╖ коледжу.

Яка ваша реакцiя на змiшанi почуття, вивiльненi одним критиком в оглядi, де вiн схарактеризував вас як того, хто ма╓ гарний та оригiнальний розум, але "без значних ознак узагальнюючого iнтелекту", i "типовим майстром, який зневiря╓ iде╖"?

В дуже подiбному пихатому дусi певнi заплiснявiлi лепiдоптеристи критикували мо╖ роботи з класифiкацi╖ метеликiв, звинувачуючи мене в надмiрнiй увазi до пiдвидiв, анiж до родiв та родин. Такий вид пiдходу ╓ проблемою ментального темпераменту, я думаю. Середньобровий чи вищий мiщанин не може позбутися вiдчуття, що книга, щоб бути великою, ма╓ нести великi iде╖. О, я знаю цей тип, цей мрячний тип! Йому подоба╓ться добра ба╓чка з соцiальним коментарем. Йому подоба╓ться впiзнавати сво╖ власнi думки i муки народження ╖х у автора. Вiн хоче, принаймнi, щоб один з персонажiв був тiнню автора. Якщо вiн американець, то ма╓ домiшку марксистсько╖ кровi, а якщо англi╓ць, вiн гостро та кумедно класово свiдомий. Вiн уважа╓, що багато легше писати про iде╖, нiж про слова. Втiм, вiн не усвiдомлю╓, що причина того, що вiн не знаходить загальнi iде╖ в конкретному авторi ╓ у тiм, що конкретнi iде╖ цього автора ще не стали загальними.

Досто╓вський, який мав справу з темами, прийнятними для бiльшостi читачiв, унiверсальними за масштабом та значенням, вважа╓ться одним з всесвiтньовiдомих авторiв. Але ви змалювали його як "дешевого марнославця, грубого та вайлуватого". Чому?

Не-росiйськi читачi не розумiють двох речей: що не всi росiяни люблять Досто╓вського так сильно, як американцi, i що бiльшiсть з тих росiян, якi його люблять, визначають його мiстиком, а не митцем. Вiн був пророком, гомiнким журналiстом, безглуздим комедiантом. Визнаю, що деякi з його сцен, деякi з його жахливих фарсових рядкiв ╓ надзвичайно забавнi. Але його чутливi вбивцi та душевнi повi╖ геть нестерпнi - навiть для цього читача.

Чи це правда, що ви назвали Хемiнгвея та Конрада "писарями книжок для хлопчикiв"?

Бо вони насправдi ними ╓. Хемiнгвей значно кращий з двох. У нього хоч ╓ власний голос, та вiдповiдальнiсть за те веселе, високомайстерне оповiданнячко "Вбивцi". А зображення райдужно╖ риби та ритмiчно╖ уринацi╖ в вiдомому рибному оповiданнi надчудове. Але я не зношу Конрадового стиля сувенiрно╖ крамницi, запляшкованих кораблiв та мушляних намист романтичних клiше. Але в жодному з цих авторiв я не знаходжу нiчого, про що б я наважився написати. Ментально та емоцiйно вони безнадiйно дитячi, i це ж саме можна сказати i про iнших улюблених авторiв, пестунiв у приймальнях, втiшання та пiдтримку серйозних студентiв, такi як - та деякi з них ще живi, а я ненавиджу дошкуляти старим хлопцям, якi ще ходять по землi.

А що ви читали, коли були хлопцем?

Мiж десятьма та п'ятнадцятьма роками в С-Петербурзi я мусив читати прозу та поезiю - англiйську, росiйську та французьку бiльше, нiж в будь-який iнший п'ятирiчний перiод мого життя. Отже, я призволявся до праць Уелса, По, Браунiнга, Кiтса, Флобера, Верлена, Рембо, Ч╓хова, Толстоя та Ал╓ксандра Блока. На iншому рiвнi мо╖ми героями були Скарлет Пiмпернел, Фiлеас Фогг та Шерлок Холмс. Iншими словами, я був нормальною трьохмовною дитиною в сiм'╖ з великою бiблiотекою. В подальшому, в Захiднiй ╢вропi, у вiцi мiж 20 i 40 мо╖ми улюбленцями були Гусман, Руперт Брук, Норман Дуглас, Бергсон, Джойс, Пруст i Пушкiн. Серед найбiльших фаворитiв, деякi - По, Жюль Верн, Еммуска Орезi, Конан Дойль та Руперт Брук - втратили чарiвну проникливiсть, що володiла мною. Iншi зостались незмiннi i по сьогоднi, по вiдношенню до мене. В двадцятих i тридцятих роках я нiколи не був, як мо╖ ровесники, пiд впливом поезi╖ не досить першосортного Елiота i цiлком другосортного Паунда. Я прочитав ╖х перед закриттям сезону, близько 1945 року, у вiтальнi американського друга, i не тiльки залишився повнiстю байдужим до них, але не змiг зрозумiти, чому хтось ма╓ цiкавитись ними. Та я вважаю, що вони зберiгають певну сентиментальну цiннiсть для тих читачiв, якi вiдкрили ╖х ранiше, нiж я.

Якi вашi читацькi звички сьогоднi?

За звичай я читаю водночас декiлька книжок - старi книжки, новi книжки, художн╓, нехудожн╓, вiршi, будь-що - i коли купа при лiжку в дюжину томiв спада╓ до двох чи трьох, що загалом бува╓ наприкiнцi тижня, я громаджу новий стос. Тут подибу╓ться дещо з художнього, якого я ще не торкався, - та╓мничi iсторi╖, наприклад, якими я гидую, та iсторичнi романи. Я також не всмаковую так званi "силовi" романи - сповненi заяложених неподобств i потокiв дiалогiв - фактично, коли я отримую новий роман вiд повного надi╖ видавця - "який сподi╓ться, що менi сподоба╓ться гачок, як i йому" - спочатку я перевiряю, як багато там дiалогiв, i якщо я бачу, що ╖х кiлькiсть надзвичайно велика або надто мерехтить, я з хлопком закриваю книгу i вiддаляю ╖╖ од свого ложа.

Чи ╓ такi сучаснi автори, яких ви полюбля╓те читати?

Маю кiлька улюблених - наприклад, Роб-Грiй╓ та Борхес. Так вiльно i вдячно дихати в ╖х чудовних лабiринтах! Люблю ╖хню променистiсть думки, чистоту i поезiю, оце свiтло в свiчадi.

Багато критикiв схильнi вважати, що таке описання не меншою мiрою пасу╓ до всi╓╖ вашо╖ прози. До якого ступеня, на вашу гадку, можна вза╓моперемiшувати прозу та поезiю як художнi форми?

За винятком того, що я почав перший - ось вiдповiдь на першу частину вашого запитання. А що до друго╖. Так, звiсно, поезiя живе в усiх творчих текстах. Я нiколи не мiг побачити родову вiдмiннiсть мiж поезi╓ю та художньою прозою. По сутi, я був би схильний визначати гарну поезiю будь-яко╖ довжини як концентровану добру прозу, з або без додавання повторюваних ритмiв та рим. Магiя просодi╖ може покращити те, що ми звемо прозою через вiдкидання цiло╖ палiтри значень, але в рiвно╖ прози також ╓ певнi ритмiчнi шаблони, музика точного фразування, пульс думки, переданий через повторюванi особливостi iдiоми та iнтонацi╖. За сучасною науковою класифiкацi╓ю, в нашiй концепцi╖ поезi╖ та прози багато чого вза╓моспiльного. Бамбуковий мiст мiж ними ╓ метафорою.

Ви також писали, що поезiя явля╓ собою "мiстерiю iррацiонального, вираженого рацiональними словами". Але багато-хто вважа╓, що "iррацiональне" займа╓ мало мiсця в часи, коли точна наукова думка почала вимiрювати найбiльш глибокi та╓мницi буття. Чи ви згоднi?

Такий погляд дуже оманливий. Це газетярська iлюзiя. Рiч у тiм, що, чим вище наукова думка, тим глибше сенс та╓мницi. Бiльш того, я не вiрю, що якась наука протнула сьогоднi щось невiдоме. Ми, читачi газет, схильнi називати "наукою" розумнiсть електрики або психiатричне мумбо-юмбо. Це, в кращому випадку, пристосована наука, а однi╓ю з рис пристосовано╖ науки ╓ те, що вчорашнiй нейтрон i сьогоднiшня iстина завтра помре. Ба навiть i в кращому розумiннi "науки" - як вивчення очевидно╖ та фiзично╖ природи, або поезi╖ чисто╖ математики та чисто╖ фiлософi╖ - стан речей так само безнадiйний, як i ранiше. Ми нiколи не дiзна╓мося про походження життя, або про сенс життя, або про природу простору та часу, про природу натури, або про природу думки.

Людське розумiння цих та╓мниць втiлене в Концепцi╖ Божественного Буття. Тож, останн╓ запитання, чи ви вiрите в Бога?

Щоб бути вiдвертим, я зараз скажу те, чого я нiколи не казав ранiше, i я сподiюсь, це викличе благодатну маленьку бурю - я знаю бiльше, нiж я можу висловити, i найменше, що я можу показати, не зможе показати, що я знаю бiльше. 11

____________________________________________________________

© Цэрыл Васюкофф. Iнтерв'ю Набокова часопису Плейбой

Origin: http://samlib.ru/c/ceryl_w/nabokov2.shtml

Создан: 18/08/2008, изменен: 17/02/2009, 50k

Интервью: Переводы