# Колишнiй

Галина Викторовна Гайдученко

КОЛИШНIЙ

ОПОВIДАННЯ

(6 грудня 2025 року)


Менi зателефонувала моя сестра Марина:

- Галка, привiт! Що робиш?

- Та ось збираю коляску, пiду гуляти з Серьожкою.

- Ой, це дуже доречно! Менi теж треба вигуляти Дашку, але я записалася до перукарки, у не╖ саме зараз буде "вiкно". Iншим часом менi не вирватися! Виручай! Погуля╓ш iз двома колясками?

- Гаразд, виходь! Я вже спускаюсь.

Я зi сво╖м чоловiком Володею та пiвторарiчним сином Сергi╓м живу з батьками у трикiмнатнiй квартирi. Маринка ранiше теж жила з нами, доки не вийшла замiж i не пере╖хала на сусiдню вулицю до свого чоловiка Колi. Зараз ми обидвi перебува╓мо в декретi: я iз сином Сергi╓м, а вона iз тримiсячною донькою Дашею.

Погода на вулицi стояла чудова: квiтневе сонечко не шкодувало сво╖х променiв i висвiтлювало i свiжу траву, i молодi листочки, i квiтучi абрикоси. Я докотила синьо-блакитний "екiпаж" з Сергiйком до кута i побачила, як дорогу переходить Маринка, штовхаючи перед собою бузково-фiолетово-рожевий вiзок.

- Добре тобi, вiн у тебе вже сидить! З ним i поговорити можна! А менi ще чекати та чекати!

- Не помiтиш, як час пролетить! То в який бiк по╖демо?

- До торгового центру, моя перукарня там.

Торговий центр розпочинався за два квартали вiд нашого житлового масиву. Транспорт у ньому не ╖здив, тротуари були викладенi рiзнокольоровою плиткою, всюди розташовувалися газони, клумби, багато вуличок центру, як у Пасажi, мали на висотi третього поверху прозорi та напiвпрозорi дахи. Тут було багато мiсць для вiдпочинку, дитячих майданчикiв, кафешок, магазинiв, салонiв, виставкових залiв, кiнотеатрiв тощо. Ми пiдiйшли до головного фонтану, що перекривав собою в'╖зд у торговий центр i Маринка, передавши менi коляску, швидким кроком пiшла в бiчну вуличку, перекриту зверху рiзнокольоровими парасольками.

Дашка мирно спала, Сергiйко теж задрiмав, i я по╖хала центральною але╓ю, маючи намiр сiсти де-небудь пiд квiтучим деревом. Не встигла я про╖хати i двохсот метрiв, як мене хтось гукнув:

- Галю! Галю!

Я озирнулася. Нiкого знайомого поблизу не було. Може, це й не мене звали? Не встигла рушити з мiсця, як знову почула:

- Галю! Та стiй же ти! Не впiзнала? - Передi мною стояв цiлком респектабельний дорослий чоловiк, який тримав за руку п'ятирiчного хлопчика.

Очi б мо╖ його не бачили! Це був мiй колишнiй, з яким я не бачилася вже понад шiсть рокiв.

- Олег? Якими долями у нашому мiстi? - Постаралася бути ввiчливою.

- Та от, з тобою хотiв побачитися, поговорити...

Опачки! Тодi, шiсть рокiв тому, вiн поговорити не змiг, а сьогоднi при╖хав та ще й сина з собою притяг.

- Тату, я ╖сти хочу! - Почав смикати батька за рукав хлопчик.

- Зараз, знайдемо кафе та по╖мо. - Вiдповiв Олег. - Галю, ти не проти посидiти з нами у кафе?

- Ну... Гаразд, доки дiти сплять, можу й посидiти.

- Це обидва тво╖?

- Нi, дiвчинка Маринчина. Вона вiдiйшла, але незабаром пiдiйде. Он там ╓ непогане кафе, в якому можна перекусити. - Показала я вперед.


***

Поки ми йшли до кафе, у мо╖й головi промайнули кадри наших минулих зустрiчей.

З Олегом я познайомилася, коли пiсля закiнчення школи при╖хала до бабусi. Ми з Маринкою пiшли на вечiрку, там я його й побачила. Нiчого серйозного, просто гуляли кiлька днiв до нашого вiд'╖зду з ним та його другом Пашею в парку, каталися озером на човнi, обмiнялися телефонами i роз'╖халися.

Я вступила до iнституту i могла б зовсiм забути про те знайомство, але наприкiнцi жовтня вiн несподiвано зателефонував i запропонував зустрiчатися у контактi.

- Тiльки давай не частiше нiж раз на тиждень! - Попросив вiн. - Наприклад, у суботу. А то в мене робота...

Мене це цiлком влаштовувало, тому що не забирало часу вiд навчання. Поки ми спiлкувалися онлайн, я уявила, що жахливо закохалася у нього. Навiть подумки почала будувати спiльнi плани на майбутн╓.

А потiм вiн раптом зник. Не вiдповiдав на дзвiнки та СМСки, не виходив у контакт... У мене почалася трагедiя. Я страждала, не знаючи, що сталося. Може, з ним щось трапилося? Може, вiн подався на фронт? Може, його поранило чи взагалi вiн загинув?

Наприкiнцi третього курсу вiн раптом при╖хав до нашого мiста. Ось просто так упав, як снiг на голову. Я тим часом сидiла на парi. Дверi прочинилися i в аудиторiю хтось зазирнув. Я навiть не роздивилася, хто то був, але серце чомусь забилося частiше. Коли задзвенiв дзвiнок i я вийшла в коридор, бiля вiкна побачила Олега. Вiн пiдiйшов до мене, як нi в чому не бувало, нiби й не було нiяко╖ розлуки, обiйняв i спитав:

- То як справи? Куди пiдемо?

- До парку! - Не замислюючись вiдповiла я i ми пiшли гуляти.

Гуляли весняними алеями, цiлувалися, але майже не розмовляли. Якщо я намагалася щось запитати про причину його тако╖ довго╖ мовчанки, вiн напускав на себе та╓мничiсть i казав, що про це не варто говорити.

Увечерi ми пiдiйшли до готелю, де вiн зупинився, i вiн запросив мене пiднятися в номер. Я вiдмовилася, сказала, що вже пiзно i на мене чекають удома.

- А я завтра ╖ду. - Раптом приголомшив вiн мене. - Так мало часу, думав, що проведемо його разом.

- Тодi давай завтра зустрiнемося ранiше! - Запропонувала я. - Годинi о восьмiй.

- Гаразд, я чекатиму тебе бiля твого дома.

- А як ти його знайдеш?

- Вже знайшов.

Вранцi ще не було й восьмо╖, як я побачила його у вiкно. Вiн стояв, обiпершись на лiхтарний стовп i розглядав вiкна нашого будинку. Швидко проковтнувши снiданок, я вибiгла до нього. I знову ми гуляли мiстом, сiдали на лавки в скверах i парках, i цiлувалися до нестями...

- Ти бiльше не дзвони менi, не виходь в онлайн. - Загадково прошепотiв вiн менi в саме вухо. Пиши листи, як за старих часiв, до запитання. I не чекай, що я вiдразу вiдповiдатиму, може, менi пару мiсяцiв це буде зробити неможливо. Так треба...

А увечерi я проводжала його на вокзалi. Вiн сiв у по╖зд i помахав рукою з вiкна.

Два роки ми переписувалися буквально. Я писала довгi листи i кидала ╖х до поштово╖ скриньки. Вiн вiдповiдав нечасто. А наприкiнцi п'ятого курсу раптом знову при╖хав. Без попередження, без дзвiнка.

I знов ми гуляли та цiлувалися, i знов вiн нiчого не розповiдав... Вiн натякав на iнтимну близькiсть, але я була не готова - аж надто рiдко ми бачилися, аж надто мало я про нього знала. I знову вiн по╖хав. Але на листи бiльше не вiдпо-

вiдав.

Влiтку до нас при╖хав двоюрiдний брат, який жив iз бабусею. Петько збирався вступати до вiйськового училища, де мiй тато був завiдувачем кафедри суспiльних наук. Вiн i розповiв, що Олег ╖здив на заробiтки в Росiю, що там знайшов собi наречену i, одружившись, перевiз ╖╖ до себе, що вона вагiтна i ось-ось народить.

Отже, Олег при╖жджав до мене, коли вже був одружений, а його дружина чекала на дитину? От падлюка! Нехай вiн нi в що не ставив мене, бо був зi мною дуже мало знайомий, але ж вiн збирався зрадити свою вагiтну дружину! Навiщо йому знадобилася я? Просто, щоб насамкiнець "взяти сво╓"? А яку та╓мничiсть вiн розвiв iз звичайних по╖здок на заробiтки! Прямо, агент 007! Штiрлiц недороблений! Шпигун екстра класу!... Ось тодi я i викреслила його зi свого життя.

Через кiлька рокiв я вийшла замiж за свого однокурсника Володю, який виявляв до мене симпатiю ще пiд час навчання, i в нас тепер росте чудовий син.

***

У кафе ми швидко знайшли вiльний столик, Олег замовив синовi спагеттi з м'ясом та малиновий сiк. Сам вiн узяв великий бургер iз котлетою та пляшку пива.

- А ти щось будеш?

- Нi, я щойно вдома пообiдала.

- Ну, розказуй!

- Що розповiдати? - Здивувалася я такому нахабству. - А ти надовго?

- Як пiде. - Ухильно вiдповiв вiн. - Якщо запросиш, можу й лишитися.

- Де? У готелi? З дитиною?

- З якою... Авжеж!... Ну, як живеш, за ким одружена, як

батьки...

- Тато, як i ранiше, виклада╓. Але з початком вiйни вiн ще й ╓ членом Мiжнародно╖ Органiзацi╖ з гарячих точок. ╥хнiй штаб знаходиться в Лондонi, i вiн саме нещодавно туди полетiв. Вибива╓ постачання озбро╓ння для нашо╖ армi╖... - З гордiстю повiдомила я.

- Так? Цiкаво... А...

I тут менi зателефонувала Маринка.

- Галю! Ти далеко?

- Сиджу у кафе. Дiти сплять.

- А менi термiново треба додому. Коля подзвонив, у нього щось там iз дронами, треба ╖хати... Давай, щоб я тебе не шукала, привези менi Дашку до Центрального фонтану. Я на тебе тут чекаю! Тiльки швидше!

- Чув? - Повернулася я до Олега. - Менi треба термiново йти. Покарауль поки що мого Сергiйка, а я швиденько вiдвезу Дашку i повернуся. - Не чекаючи вiдповiдi i не даючи часу на заперечення, я схопилася i майже бiгом повезла Дашку до виходу.

Маринка сидiла на лавi бiля фонтану не одна. Поруч iз нею опинився чоловiк у сiрому костюмi та з газетою, згорнутою в трубочку, у руках.

- Ось вона! - Схопилася Маринка менi назустрiч. - Як Дашка? Спить... Ну я пiшла! Бувай! - I вона покотила коляску у бiк будинку.

Я збиралася повернутися до кафе, але чоловiк у сiрому мене зупинив:

- Вибачте, але нам треба поговорити. Полковник СБУ* Н...ко. Ви давно зна╓те Олега?

- Познайомилися ще рокiв сiм тому, але бачилися не часто. Я майже нiчого про нього не знаю.

- Проте ми зна╓мо. I давно ведемо за ним спостереження.

- А що таке? Вiн що - шпигун?

- Так точно. Шпигун, завербований росiйською розвiдкою.

- Звiдки ви зна╓те?

- Нам його дружина повiдомила. Тут така iсторiя...

-----------------------------------------------------------------------------------------

*СБУ - Служба Безпеки Укра╖ни.

I вiн розповiв, що Олег ще перед вiйною розлучився зi сво╓ю дружиною, яка по╖хала назад до Росi╖ та забрала iз собою сина. Як вiн пiд час вiйни зумiв потрапити до Росi╖, невiдомо, але вiн викрав сина i вивiз його в Укра╖ну. Жiнка розповiла, що ще коли вони зустрiчалися, його завербували. А тепер для прикриття йому знадобилася дитина. Мати дуже пережива╓ за сина, бо чудово розумi╓, що у нас iде справжня вiйна. Але страх за його життя переборов патрiотичнi почуття, i вона кинулася до наших прикордонникiв, щоб вони допомогли ╖й повернути сина.

- Пiсля цього повiдомлення ми стали за ним стежити. - Продовжив СБУшник. - Зараз вiн об'╖жджа╓ одне за одним мiста, де в нього, як з'ясувалося, колись були коханi.

- I скiльки вiн уже об'╖здив? - Не втрималася я вiд цiкавостi.

- Чотири мiста, ваше п'яте.

- А навiщо?

- Де остаточно рве зi сво╖ми колишнiми, де налагоджу╓ стосунки по новiй. Це якщо його щось зацiкавить. Нам треба, щоб ви його зацiкавили. Потрiбно, щоб вiн тут затримався. Небагато фактiв, i ми його заарешту╓мо. Ось вам прослушка з вiдеокамерою... - Вiн дiстав з тонкого довгого футляра, загорнутого в газету, чудову прикрасу для волосся з бiсеру i збирався прикрiпити його до мого волосся, зiбраного на макiвцi в хвiст.

- Ви що? - Обурилася я. - Це така яскрава прикраса, вiн же ╖╖ одразу помiтить! Давайте ви поставите лоток з прикрасами десь неподалiк кафе, а я ╖╖ там "куплю". Ну все! Час бiгти. А то я тут з вами занадто довго базiкаю...

***

Коли я повернулася до кафе, Олег уже з нетерпiнням поглядав на годинник, хлопчик, сидячи над порожньою тарiлкою, клював носом, а мiй Сергiйко спокiйно спав.

- Ну як, з Маринкою все гаразд?

- Порядок. ╥╖ чоловiк у вiдрядження збира╓ться, на фронт партiю дронiв везе.

- А на який напрямок?

- Та хто його зна╓? Хiба нам скажуть? Ось мiй чоловiк, наприклад, зараз теж у вiдрядженнi. Коли у когось з'являються можливостi та бажання, вiн допомага╓ налагоджувати виробництво безпiлотникiв з нуля. I теж невiдомо, де. Пiшли? - Я встала i взялася за вiзок.

Олег почав турмосити свого сина, але той вставати не хотiв.

- Та вiн же зовсiм спить! Його треба термiново укласти. Вiзьми його на руки! Де ви зупинились?

- Та поки що нiде, тебе шукали.

- То наша зустрiч не випадкова? А... Еге ж, ти ж до мене при╖хав... Тодi пiшли до мене! Це тут недалеко. Тато у Лондонi, мама на роботi, чоловiк у вiдрядженнi, Маринка живе окремо - вдома нiкого нема!

- Дуже доречно! - Зрадiв Олег i зручнiше перехопив сина на руках.

Бiля кафе я помiтила лоток iз прикрасами.

- Стiй! Менi термiново потрiбно купити нову прикрасу для волосся! - Кинулася я до лотка.

Олег поспiшив за мною.

- Так... Що б таке незвичайне... Ов-ва! Я такого ще нi в кого не бачила! Можна примiряти? - Взяла я ту саму прикрасу, яку показував менi полковник. - Як його причiпляти?

- Зараз я вам покажу... - Продавчиня почала показувати менi, як треба крiпити прикрасу до гумки хвоста, щоб головний камiнь "дивився" строго по центру, як розправляти довгi нитки бiсеру вздовж двох бокiв обличчя.

- Можна ось це пасмо бiсеру навiть заправити за вухо, це створить деяку асиметрiю. - Показувала продавчиня.

I я вiдразу ж почула у вусi приглушений голос:

- Як чути? Прийом.

- Чудово! - Вiдповiла я.

- Покрутiть головою, подивiться на рiзнi боки, ми перевiримо вiдеокамеру.

Я покрутилася перед дзеркалом та перед Олегом.

- Картинка чудова. - Повiдомили менi. - Тепер ведiть його додому i розкажiть щось про роботу чоловiка з дронами та про роботу батька в Лондонi.

Удома я переклала Сергiйка в лiжечко, Олег уклав свого сина тут-таки на диван, i ми вийшли у вiтальню. I раптом Олег полiз до мене цiлуватися, як у минулi часи! От виродок! Зна╓, що в мене чоловiк! Хоча його й iснування дружини нiколи не зупиняло...

Вiдпихнувши колишнього, я обурилася:

- Може, для тебе це нечувана новина, але деякi люди люблять сво╖х чоловiкiв! I я належу до цих деяких! Якби не твiй син, якого ти вимотав до напiвсмертi, я б тебе нiзащо й на порiг не пустила! До речi, де його мама?

- Ми з нею розлучилися, вона втекла до Росi╖, а менi сина залишила. - Почав брехати Олег.

- Яка падлюка! - Вигукнула я, маючи на увазi його самого.

- Так, пiдло вчинила. А я ж збирався на фронт... Тепер, коли я ╓диний годувальник i опiкун... Може, домовишся зi сво╖м чоловiком, щоб узяв мене на дрони?

- Можливо, можливо... - Замислено пробурмотiла я, слухаючи, як СБУшник у мо╓му вусi давав менi подальшi iнструкцi╖. - Де воно тут було?

- Що було?

- Та документи на озбро╓ння, якi тато з Лондона надiслав. ╥х треба вiдсканувати та вiдправити у певнi частини за адресами...

- Давай допоможу шукати! Як вони виглядають? - В очах Олега запалилася непiдробна цiкавiсть.

- Якби я пам'ятала... Треба татовi подзвонити... Де мiй те-

лефон? - Почала я шукати у сумочцi.

- Цей? - Я бачила, що мiй телефон Олег дiстав зi сво╓╖ задньо╖ кишенi. - Вiн на диванi валявся, мабуть випав, коли ми цiлувалися.

- I зовсiм ми не цiлувалися! Навiть думати про це не смiй! Це ти намагався, а я тебе вiдштовхнула! - Я вихопила iз рук Олега свiй телефон. - Тату, як ти там? Нi, все гаразд. Просто нiяк не можу знайти документи. Де?.. Гаразд, зараз подивлюся... - Я нахилилася до нижньо╖ скриньки письмового столу i тут у вiдображеннi полiровки побачила, як Олег занiс над мо╓ю головою стiлець.

Вiд зненацька я впала на пiдлогу i перекотилася на спину. Олег так i застиг iз занесеним для удару стiльцем.

- Я...

Але придумати якусь вiдмазку йому не довелося. До кiмнати увiрвалася молода жiнка:

- Де Сашенька? Що з ним? Вiн живий?

- Живий, спить у сусiднiй кiмнатi. - Вiдповiла я, сiдаючи на пiдлогу, в той час. як кiлька людей у камуфляжi скручували Олегу руки за спиною.

- Мама! Мамочка! - Кинулася до матерi дитина, що прокинулася. - Я так за тобою скучив! А тато сказав, що ти мене не любиш i нiколи не при╖деш!

- Люблю я тебя, глупенький! I больше тебя нiкогда не отдам! - Уся в щасливих сльозах обiймала вона сина. - А що з нами тепер буде? Ви нас вiзьмете в полон? - Повернулася вона до вiйськових.

- Нi, обмiня╓мо найближчим часом.

- А що з ним?

- А вашим колишнiм чоловiком тепер займеться розвiдка. Виводьте його!

- Його посадять? Надовго?

- Нi, гадаю, йому свiтить розстрiл.

- Ну i слава богу! - Полегшено зiтхнула жiнка. - Куди те-

пер нам?

- Вас вiдвезуть до готелю обмiнного пункту.

Усi вийшли. Я залишилася сама зi сплячим сином. Вiн настiльки звик до виття сирен i бухкання далеких вибухiв, що його весь цей шум не розбудив.

- Вибачте! - Вивiв мене iз задуму чоловiк у сiрому костюмi, який чомусь повернувся. - У вас там дверi не зачиненi... Дозвольте забрати у вас прослушку?

- Яку... Авжеж! Берiть. - Я зняла з голови прикрасу i простягла вiйськовому. - Ось. Сподiваюся, бiльше ви мене не потурбу╓те?

- Нiяк нi. Вiдпочивайте! - I вiн зник за дверима.

"Так йому i треба!" - подумала я про свого колишнього - "Шпигун недороблений! Падлюка вона i ╓ падлюка - зраджував жiнок, зрадив i Батькiвщину... Ось яка гарна вийшла точка! Остаточна!"