# Ось вiн повернеться...

Галина Викторовна Гайдученко

ОСЬ ВIН ПОВЕРНЕТЬСЯ...

ОПОВIДАННЯ

(10 грудня 2025 року)


Я закохалася у Сашка ще в iнститутi. Кiлька разiв зустрiчалася з ним на дискотеках, кiлька разiв вiн проводжав мене додому, а одного разу навiть залишився на нiч... Я вже мрiяла про весiлля, але пiсля випускного вiн по╖хав за кордон.

"Нiчого, ось вiн повернеться..." - думала я i мрiяла про зустрiч. I вiн повернувся. Усього через два роки. Ми зустрiлися як старi добрi друзi. Друзi... Нiчого бiльше...

А потiм почалася вiйна. Ми зiбралися на зустрiч випускникiв, багато хто з наших однокурсникiв казали, що збираються на фронт. Сашко нiчого не казав. Просто сидiв поряд, тримаючи мене за руку. А коли всi почали розходитися, раптом запропонував:

- А давай до мене?

I я погодилась.

У нього в квартирi нас зустрiли бiла болонка Рiчард i рудий кiт Рiшар.

- Знайомся, члени мо╓╖ родини! - Представив вiн ╖х менi i пiшов на кухню, щоб нагодувати сво╖х домочадцiв. - Ти щось будеш?

- Нi, вже на вечiрцi на╖лася. - Вiдповiла я, вiшаючи в коридорi свою шубу до шафи та знiмаючи чоботи. - А тво╖ батьки окремо мешкають?

- У мене нiкого не лишилося. Ще на початку вiйни вони по╖хали до Марiуполя, щоб забрати до нас бабусю. Там усi й лишилися... Назавжди... Ракета прямо в бабусин будинок влетiла... Тепер у мене з усiх родичiв залишилися тiльки Рiчард i Рiшар...

А потiм була нiч мрi╖...


***

Прокинулася я вiд поцiлункiв, що закiнчилися ранковим сексом.

- Так... - Замислено промовив Сашко, коли я поклала голову йому на груди. - Вже майже восьма, час вставати. Менi треба до десято╖ бути у вiйськкоматi. Я записався добровольцем.

- Як добровольцем? - Схопилася я. - Тодi тебе треба термiново нагодувати! - I я помчала на кухню готувати снiданок.

- Придивишся за мо╖ми? - Квапливо ковтаючи омлет, кивнув вiн на Рiчарда i Рiшара, що штовхалися бiля сво╖х мисок поруч з холодильником.

- Звiсно! - Ховаючи сльозу, що набiгла, бадьоро вiдповiла я i побiгла у ванну, щоб непомiтно поплакати, а заодно i прийняти душ.

Коли я вийшла, Сашко вже повнiстю зiбрався.

- Ну, до побачення... - Переступив вiн з ноги на ногу. - Ось тобi ключi вiд квартири, придивишся... Рiчарда треба виводити на повiдку, а Рiшар сам за нами ходить...

- Стривай! Я тебе проведу! - Кинулася я одягатися. - Усього пару секунд!

Ми викликали таксi й пiд'╖хали до вiйськкомату навiть на десять хвилин ранiше. Довго прощатися не довелося, офiцери викликали добровольцiв на прiзвища i вiдразу ж, формуючи загони по двадцять чоловiк, кудись вiдправляли. Вiн ледве встиг цьомкнути мене в щоку.

Кiлька годин я безцiльно блукала мiстом, поки не змерзла i в мене не засмоктало пiд ложечкою. Зiбралася перекусити у найближчому кафе, але тут почалася тривога. Пiд час тривоги жоднi установи не працюють - мовляв, треба йти у сховище. А куди йти? Жодних сховищ поблизу нема╓. Люди продовжують юрмитися хтось бiля магазинiв, хтось бiля банкiв чи аптек, хтось чека╓ на лавцi бiля кафе...

Я пiшла вулицею далi. За кiлька кварталiв менi пощастило: я натрапила на пересувне кафе. З борту автiвки продавали хотдоги та каву. Цим вирiшила i пiдкрiпитися. Встала пiд козирок балкона найближчого будинку, але снiжинки все одно залiтали у склянку. Нiчого, з ними навiть смачнiше.

Раптом хтось торкнув мене за ногу. Опустила очi долу - пухнаста триколiрна кiшка терлася об мо╖ чоботи, випрошуючи шматочок сосиски.

- Зголоднiла? - Запитала я ╖╖ i вiдкусила шматочок. - Будеш таке ╖сти?

Кiшка сказала, що буде i почала жадiбно уплiтати сосиску.

"Голодна..." - подумала я i тут згадала: "Менi ж Сашко залишив кiшку та собаку! Вони ж цiлий день голоднi! Вдома, однi, зачиненi..." I я помчала до Сашкового будинку.

Взимку темнi╓ рано. Коли я пiд'╖хала до будинку, було майже темно. Звiрi сидiли в коридорi, мабуть, пiдбiгли до дверей, коли почули звук ключа. А може, так i сидiли, чекаючи на Сашка...

Вони одразу ж повели мене на кухню. Перевiрили вмiст мисок один в одного i почали ╖сти. Роздягнувшись, я пройшлася по квартирi, заглядаючи до кожно╖ кiмнати. Кiмнат у Сашка було три - вiтальня та двi спальнi. Звiрi ходили за мною по п'ятах i, здавалося, теж оглядалися. У туалетi були повними обидва лотки.

- Ви що, обидва на лотки ходите? - Запитала я.

- Няу! - Вiдповiв Рiшар i почав ретельно "закопувати" плитку правою передньою лапою бiля зеленого лотка.

- Р-р-рррр! - Пiдтвердив Рiчард, повернувшись задом до червоного лотка i кiлька разiв "закопав" обома заднiми лапами.

- Все ясно, зараз приберу... - Я вимила лотки, потiм руки i пiшла до спальнi, в якiй ми з Сашком провели минулу нiч.

"От зараз полежу трохи, а потiм зберу звiрiв i по╖ду до себе" - подумала я, укладаючись прямо в одязi на покривало.

Прокинулася я посеред ночi вiд завивань сирени. Обидва звiра, притулившись до мене з обох бокiв, лежали поряд. Рiчард тихенько скавучав, Рiшар сопiв.

- Бiдолашнi... Страшно? Та ще й без Сашка... - Почала я ╖х гладити. - Нiчого, ось вiн повернеться... - Чомусь я думала, що коли Сашко повернеться, все стане на сво╖ мiсця i життя налагодиться.

***

Вранцi я нагодувала звiрiв, по╖ла сама i збиралася ╖хати до себе.

- Ну що, по╖демо? - Запитала я парочку, що вже сидiла у повнiй готовностi в коридорi бiля дверей.

Рiчард притягнув свiй комбiнезон, а Рiшар поклав передi мною його повiдець. Одягнувши Рiчарда i застебнувши на ньому повiдець, я вiдчинила дверi. Першим вийшов Рiшар, оглянув сходовий майданчик, озирнувся i схвально нявкнув. Тiльки пiсля цього порiг переступив Рiчард i потягнув мене до сходiв. Я бiгла за собакою досить швидко, але перед виходом iз пiд'╖зду знову першим виявився кiт. I знову вiн вийшов на вулицю першим, роззирнувся, i тiльки пiсля цього дозволив виходити нам iз Рiчардом.

Щойно ми завернули за рiг будинку, як у мене задзвонив телефон.

- Iрко! Ти чого не телефону╓ш? - Кричала у слухавку моя старша сестра. - Пропала на двi доби i анi слуху, анi духу! Що там у тебе?

- Сашко добровольцем пiшов, я його проводжала. Вiн менi залишив сво╖х звiрiв - кота та собаку, попросив доглянути. Я з ними на обiд при╖ду.

- Ура! - Почувся здалеку голос мого чотирирiчного племiнника. - У нас буде кiшка та собака!

- Це ж ╖х годувати треба! - Вже ближче вигукнула Ленка. -

Треба корм купити.

- Я куплю дорогою. Ну, бувай! Бо мене вже кудись тягнуть!

Рiчард тягнув мене в бiк скверу, Рiшар йшов поруч газоном, акуратно ставлячи лапки в неглибокий снiг i щось винюхуючи. "Добре, трохи погуля╓мо, а потiм пiдемо на зупинку" - вирiшила я. Кiт, трохи вiдставши, нявкнув. Рiчард одразу зупинився i повернувся до нього. Акуратно розкопавши ямку в снiгу, Рiшар присiв "по великому". Рiчард покрутився довкола мене i сiв просто на тротуарi.

- I що тепер робити? - Почала озиратися я. - Я ж терпiти не можу, коли люди не прибирають за сво╖ми тваринами! А пакетики взяти я не здогадалася. Хто за вами прибиратиме?

Нiби у вiдповiдь на мо╖ слова, Рiшар акуратно закопав свою купку i пiдiйшов до Рiчарда, який дзи╜ою крутився навколо мене.

- Няв! - Серйозно сказав кiт, заглядаючи менi в очi, i потягнув зубами Рiчарда за комбiнезон.

- Куди ти його тягнеш? - Запитала я i тут помiтила, що тягне кiт за кишеньку на комбiнезонi. - Що, треба розстебнути кишеню?

- Няв! - Пiдтвердив кiт.

У кишеньцi виявися пакет. Зiбравши купку Рiчарда в нього, я пiшла шукати урну.

- Якi ви, виявля╓ться, вихованi! - Нахвалювала я звiрiв дорогою. - Самi все зна╓те, самi все вмi╓те, ще й мене навчите, доки Сашко не при╖де...

Рiчард бiгав дорiжками, заглядався на чужих собак, тягав мене за собою. А Рiшар вирiшив дослiдити дерева.

***

- Все, ходiмо додому! - Погулявши зi звiрами близько години, я збиралася вести ╖х на зупинку.

Але не так сталося, як гадалося. Рiчард, порикуючи, тягнув мене в бiк Сашкового будинку, а Рiшар взагалi влаштував такий концерт, що менi довелося пiдкоритися. "Нiчого, ось звикнуть трохи без Сашка, а потiм я ╖х до себе перевезу" - подумала я.

Повернувшись до Сашково╖ квартири, я приготувала обiд, прибрала в квартирi i зателефонувала Л╓нцi:

- Оленко, я, мабуть, сьогоднi додому не при╖ду. Звiрi нiяк не хочуть йти на зупинку.

- А як же робота? - Обурилася Л╓нка. - Iрко, я, звичайно, розумiю, що ти працю╓ш онлайн, але ж ти не брала комп'ютер до рук вже бiльше трьох днiв! Запореш проект - не отрима╓ш зарплатню!

- Гаразд, постараюся ввечерi за╖хати. Приготуй менi речi на кiлька днiв! I ноутбук!

Пiсля обiду я по╖хала до себе. Звiрi, проводжаючи мене, сидiли в коридорi. Моя квартира була на iншому кiнцi мiста. Не наша з Оленкою, а саме моя. Тато пiшов iз сiм'╖, коли менi було дванадцять рокiв. Л╓нка тодi вже закiнчувала школу. Потiм вона вступила до iнституту у Запорiжжi, там його закiнчила та вийшла замiж. У них з Андрi╓м з'явився син Микита. За два роки до вiйни вони купили трикiмнатну квартиру. Тому, коли мама, по╖хавши на заробiтки до Iталi╖, вийшла там замiж i залишилася в Iталi╖ назавжди, наша двокiмнатна квартира дiсталася менi. А з початком вiйни Л╓нка з сiм'╓ю пере╖хала до мене, залишатися у Запорiжжi з маленькою дитиною було небезпечно. У великiй кiмнатi розмiстилася ╖хня родина, а в маленькiй - я.

- Будеш вечеряти? - Прямо з порога потягла Л╓нка мене на кухню. - У нас сьогоднi голубцi! А тво╖ речi я зiбрала до сумки! - Накладаючи менi в тарiлку цiлих три голубцi, торохкотiла вона.

- А де кiшка та собака? - Сiдаючи поруч зi мною запитав чотирирiчний Микитка.

- Вони дуже втомились i ╖хати сюди не схотiли. - Вiдповiла я. - Може, за кiлька днiв...

- А нашого тата знову на аварiю викликали! - Довiрливо повiдомив менi Микитка. - Його тепер часто викликають, навiть уночi.

Справдi, коли ворог бомбарду╓ iнфраструктуру, такi класнi електрики, як Андрiй стають просто незамiнними.

Я зовсiм уже зiбралася йти, взявши в одну руку сумку з речами, а в iншу портфель з ноутбуком, як раптом мене зупинила думка: "А чи не пожити менi у Сашка до його повернення? I звiрам пере╖жджати не доведеться, i я зможу зустрiти Сашка гарячим обiдом. Ьо ж повернеться до абсолютно порожньо╖ квартири..."

- Що таке? Чого сто╖мо? Про що мрi╓мо? - Помiтила мою нерiшучiсть Л╓нка.

- Зна╓ш що? - Я поставила сумки на пiдлогу i попрямувала до сво╓╖ кiмнати. - Допоможи менi зiбратися! Я думаю пере╖хати до Сашка!

- На скiльки?

- Не знаю. Ось вiн повернеться... А ви поки поживете вiльно, можете Микiтцi вiддати мою кiмнату.

- Ура! В мене буде своя власна кiмната! Як у Запорiжжi! - Зрадiв племiнник i вiдразу ж потяг туди ящик зi сво╖ми iграшками.

- Що брати будеш?

- Давай усi зимовi речi! I взуття!

- А ковдру вiзьмеш?

- У Сашка цього добра навалом.

- В якого Сашка? - Перепитав племiнник.

- Який на фронтi вою╓.

- Слава Укра╖нi! - Пiдвiвся по стiйцi "струнко" Микитка.

- Героям слава! - Вiдповiли ми з Оленкою.

- Це хто тут славу пiдносить? - З'явився на порозi Андрiй.

- Ми! - Кинувся на шию батьковi Микитка. - Ми Iрку виряджа╓мо з дому!

- Як це виряджа╓те? Це ж ╖╖ квартира! Ми тут тимчасово

живемо.

- А вона вiд нас йде! До собаки та кiшки! А менi свою кiмнату лишила! Я вже туди сво╖ iграшки перетяг!

- Ти що, правда? I надовго.

- Поки Сашко не повернеться.

- Це той Сашко, що на фронтi! - Пiдкреслив Микитка.

- Добре, що ти вже при╖хав, допоможи Iрцi речi вiдвезти! Заодно дiзна╓шся, де ╖╖ тепер шукати. - Вибiгла з кухнi Оленка.

- А я сподiвався на вечерю.

- Буде тобi вечеря! Вiдвезеш Iрку та по╖си! - I Л╓нка почала навiшувати на Андрiя одразу кiлька великих дорожнiх сумок. - Цю на це плече, цю - на це... А цi в руках потягнеш!

Менi теж дiсталося три сумки, не рахуючи ноутбука.

***

Звiрi чекали на мене в коридорi. Вони смiливо кинулися ховатися до ванни, коли побачили на порозi незнайомого чоловiка. Рiчард заливисто гавкав, а Рiшар насторожено шипiв.

- Це сво╖! - Заспоко╖ла я ╖х. - Андрiй. Вiн зараз пiде.

- Пiду, пiду! Ось тiльки вiд сумок звiльнюся... - Почав Андрiй знiмати з себе сумки i ставити ╖х на пiдлогу просто в коридорi. - Ну, ти тут якось сама, а я страшенно ╖сти хочу. Бувай! - I Андрiй вийшов за дверi.

Коли почувся його тупiт сходами, мо╖ звiрi обережно вийшли з ванно╖ i почали обнюхувати речi.

- Мо╖. Допоможете менi ╖х розкласти? - Потягла я одну з сумок в порожню спальню. - Думаю, тепер ця кiмната буде мо╓ю. Поки Сашко не повернеться...

I ми зажили втрьох. Вранцi та ввечерi тепер у мене була обов'язкова прогулянка - вигуляти звiрiв та пройтися магазинами. Вдень я працювала на комп'ютерi, вiдправляючи сво╖ проекти до контори, а ввечерi ми всi разом лежали на Сашковому лiжку i, якщо було свiтло, дивилися телевiзор. Дверi у всiх кiмнатах завжди були вiдчиненi, тому що звiрi все одно б ╖х вiдчинили - вони не терпiли замкнених примiщень. Рiшар постiйно норовив i шафи повiдчиняти, але я намагалася з цим боротися, щоправда, не завжди успiшно.

Вже наприкiнцi зими я прокинулася вночi вiд дивних звукiв у коридорi. Хтось у темрявi (свiтла, як завжди вночi, не було) намагався вiдчинити вхiднi дверi. Звiрi, що спали зi мною, насторожилися, Рiчард тихенько загарчав.

- Тихо! - Прошепотiла я ╖м. - Зараз перевiрю! - Накинувши халат, я попрямувала в коридор, прихопивши з собою лiхтарик, який завжди лежав поряд з лiжком на тумбочцi. "Добре американцям!" - Думала я - "У них завжди пiд рукою ╓ бейсбольна бiта! А чим захищатись менi? Хiба що сковорiдкою!" Вiд бабусi у Сашка залишилася велика чавунна сковорiдка з довгою ручкою. Нею давно нiхто не користувався, вона просто як раритет висiла на цвяху над плитою. По дорозi заскочивши на кухню, я схопила цю сковорiдку i опинилася поруч iз дверима, коли вони вже вiдчинялися. Прямо менi в очi вдарив промiнь лiхтаря.

- А-а-а! - Закричала я i замахнулася сковорiдкою.

- Стiй! - Хтось перехопив мою руку. - Це я!

З нявканням i тявканням у коридор увiрвалися мо╖ звiрi. I раптом дали свiтло.

- Сашко? Чого ти не попередив? Ми б тебе зустрiли.

- Ще й як зустрiли! Сковорiдкою! - Почав Сашко обiймати Рiчарда i Рiшара, якi мало не обiссялися вiд радостi. - То що?.. Скучили?.. Звiрина моя! Як ви тут без мене?

- Звiрi нагодованi, вимитi, вигулянi! - Почала звiтувати я. - Зараз ми i тебе нагоду╓мо! Iди, прийми душ з дороги, а я все розiгрiю!

Поки Сашко мився, я розiгрiла борщ, котлети та гречану кашу, поставила чайник i дiстала печиво. ╥жа в мене завжди була приготована про всяк випадок - ось вiн повернеться...

- Ов-ва! Та тут бенкет на весь свiт! Ти що, на когось чека-

ла?

- Звiсно, чекала! На тебе!

- А чому тут лишилася? Чому до себе звiрiв не взяла?

- Вони пере╖жджати не схотiли. Вирiшили на тебе тут чекати. Тому й менi довелося...

- Ну, дякую... - Сашко почав уплiтати все, що я поставила на стiл. - Мене всього на три днi вiдпустили... Залагодити якiсь проблеми... Але я бачу, у вас проблем нема╓?

- Взагалi-то, ╓ одна... У тебе вже кiлька мiсяцiв не плачено за квартиру. Так i вiдiбрати за борги можуть, доки ти там вою╓ш. Прийдеш геро╓м з вiйни, а в тебе й квартири нема╓.

- Отже, треба заплатити! - Вiдносячи посуд у раковину та починаючи його за собою мити, погодився Сашко. - Платiжнi книжки у тумбочцi пiд телевiзором. Я тобi свою зарплатну картку вiддам, витрачай, скiльки потрiбно.

- А як же ти?

- А менi багато не треба, я i з телефону розплачусь, якщо що. Ти ж мене повнiстю не обчистиш?

- Нi, звичайно, тiльки на найнеобхiднiше... Ти б час вiд часу повiдомляв по телефону, як ти там, а то ми пережива╓мо...

- Гаразд, щовечора посилатиму плюсик. - Розставивши посуд i витерши руки, Сашко повернувся до мене. - А ти сама як?

- Працюю онлайн, гуляю з тво╖ми звiрами, доначу, скiльки можу...

- Плюс! Яка ж ти!... - Сашко схопив мене на руки i потяг до кiмнати. - М'яка, тепла... - Вiн уклав мене на сво╓ лiжко i почав розв'язаувати пояс мого халата...

***

Тепер щовечора я перевiряла телефон. Плюсики вiд Сашка приходили, але не щодня. Рiчард i Рiшар сiдали поруч i дивилися менi у вiчi.

- ╢ плюсик! У Сашка все гаразд! - Казала я ╖м, навiть коли нiчого не було, Рiчард радiсно потяфкував i виляв хвостиком так, що той готовий був вiдiрватися, а Рiшар лягав, спершись на мою ногу, i починав муркотiти так голосно, нiби в кiмнатi працював генератор.

Весною гуляти стало набагато при╓мнiше. Щоб чимось зайняти себе я щодня рахувала види квiтiв, що з'являлися.

- Ось, дивiться! - Повiдомляла я звiрам. - Це материнка! Тiльки нюхати, не рвати! Вчора в нас були пролiски, а позавчора - пiдснiжники. Отже, сьогоднi вже третя квiтка! Нараху╓мо двадцять, а тодi настане лiто...

Раптом до нас пiдiйшов величезний бульдог. На повiдку вiн тяг за собою дiвчинку рокiв дванадцяти, яка, упираючись ногами i тримаючи повiдець двома руками, намагалася його втримати.

- Фу, Грiнго! Фу! - Кричала вона йому, але той не звертав на не╖ жодно╖ уваги.

Я нахилилася, щоб схопити на руки Рiчарда, який перелякано гавкав, менi на плечi моментально злетiв Рiшар i грiзно зашипiв на незнайомця.

- Ви вибачте, це не мiй собака. - Почала виправдовуватися дiвчинка, що пiдiйшла. - Вернiше тепер мiй. Вiн iз Харкова евакуювався, я його у волонтерiв взяла. Шкода, такий великий, а зовсiм один залишився. Та ще й iнвалiд...

Тiльки зараз я помiтила, що у Грiнго нема╓ однi╓╖ задньо╖ ноги.

- А що сталося з нiжкою?

- Вибухом вiдiрвало. Коли дiм пiдiрвали. Великий, дванадцятиповерховий... Волонтери привезли сюди всiх, кого вдалося врятувати. Кажуть, його господарi загинули...

Пес спокiйно обнюхував мене i намагався дiстатись носом до Рiчарда. Рiчард перестав тявкати i тiльки дрiбно тремтiв. Рiшар продовжував погрозливо шипiти, варто було псовi подивитися на нього.

- Гарний песик! - Погладила я Грiнго. - Песик не ╖стиме мо╖х звiрят? Он вони як перелякалися.

Пес вiдiйшов трохи убiк i сiв. Я поставила Рiчарда на землю. Вiн пiдiйшов до Грiнго i вони почали обнюхувати один одного. Рiшар продовжував спостерiгати за усiм цим з висоти мого зросту.

Тепер ми часто зустрiчалися на прогулянцi з Грiнго та його новою господаркою. Рiчард i Рiшар уже не боялися триногого велетня, Рiчард радiсно бiг йому на зустрiч, а Рiшар навiть дозволяв себе обнюхати.

***

На початку травня замiсть плюсика я отримала вiд Сашка цiле повiдомлення: "Пiслязавтра при╖ду на цiлий тиждень! Поклич усiх, кого зможеш! Хочу побачитися!"

Я зустрiла Сашка шикарним обiдом, прибраною квартирою, доглянутими тваринами.

- Добре, як! - Потягнувся Сашка за столом. - I борщ, i чисто, i тепло...

- Я обдзвонила всiх, кого змогла. Прийде семеро людей, домовилися на шосту вечора. - Ревно дивлячись, як Сашко обiйма╓ться з Рiчардом i Рiшаром, доповiдала я. - Макс теж на тиждень при╖хав, а Тарас лише на три днi...

- Плюс...

Увечерi нас зiбралося дев'ятеро, усi - колишнi однокурсники. Хлопчакiв було лише четверо, а дiвчаток - разом зi мною - п'ятеро. Розмовляли, згадували, жартували, ╖ли та пили...

- Ви помiтили, що Тарас повнiстю перейшов на укра╖нську мову? - Звернула увагу Свiтланка. - А ти, Сашко, коли перейдеш?

- Колись перейду. У нас на фронтi багато хто говорить росiйською. - Вiдповiв Сашко.

Я зiбрала брудний посуд та пiшла за тортом. Повертаючись до кiмнати, затрималася за дверима та при-

слухалася.

- Ти так i не забув Св╓тку?.. Але ж вона тебе покинула... А ти зна╓ш, що Iрка в тебе по вуха закохана?

- Знаю.

- А ти? Що в тебе з нею?

- Дружба. I дружнiй секс. З нею дуже затишно та зручно.

"Отако╖. Дружнiй секс i нiчого бiльше... Ну, нiчого, ось вiн повернеться з вiйни..." I я занесла в кiмнату торт.

***

Якось я прокинулася вiд того, що Рiчард тягнув з мене простирадло, яким я вкривалася пiд час спеки. Все, що я насипала в миски з вечора, було вже з'╖дено i обидва звiра вже приготувалися гуляти, сiвши бiля дверей i з докором дивлячись на мене. Виявля╓ться, я проспала на цiлу годину бiльше, нiж зазвичай.

- Навiть по╖сти менi не дасте? - Подивилася я на них.

- Тяв! - Пiдскакуючи вiд нетерпiння, вiдповiв Рiчард.

- Ну, гаразд, перекушу десь по дорозi. Пiшли!

Гуляли ми сьогоднi в парку, це було хоч i набагато далi вiд будинку, зате там був ставок, фонтани та багато тiнi. Десь вдалинi час вiд часу бухало, але ми не звертали на це уваги - звикли. Коли поверталися додому, нас обганяли машини iз сиренами - швидкi допомоги, пожежнi, мiлiцейськi.

- Знову десь вибух. - Сказала я коту та псу.

Висадили в повiтря дев'ятиповерхiвку за два будинки вiд нашого. У нашому будинку повибивало вiкна. Причому тiльки з одного боку, того, що був ближче до зруйнованого будинку. У Сашковiй квартирi вибило вiкна в його спальнi та у вiтальнi.

Вже по обiдi прийшла комiсiя iз трьох осiб, оцiнювали збитки, записували, кому скiльки вiкон треба поставити. Вiкна обiцяли привезти упродовж трьох днiв.

- А ставити будете самi. Нам до всiх не встигнути.

Я розгублено стояла посеред зруйновано╖ квартири, Рi-

чард притиснувся до мо╖х нiг i тiльки Рiшар оглядав ру╖ни,

обережно переступаючи лапками по розбитому склу.

Багато хто в нашому будинку теж постраждали. Був ранок суботи, майже всi були вдома. Коли полетiли уламки, вони порiзали людей, що перебували в квартирах. Добре, що Рiшар i Рiчард вивели мене на прогулянку ранiше. Скiльки людей загинуло у будинку, в який потрапила ракета, я навiть не уявляю...

- Iрко, ти як? - Зателефонувала менi Л╓нка. - Ми чули, рвонуло десь у вас?

- Потрапили до сусiднього будинку, у мене вибило вiкна, розтрощило меблi, вiд телевiзора тiльки уламки... - Почала озиратися я. - Скiльки прибирати доведеться...

- Не дрейф! Прорвемося! Ми тобi допоможемо!

Вiд безвиходi i розгубленостi я почала збирати по однiй скалцi у вiдро. "Ось вiн повернеться, а тут таке ..." - тiльки й могла думати я. Раптом у дверi увiрвалася цiла купа людей. Прийшли Л╓нка з Андрi╓м й привели з собою наших спiльних друзiв i якихось незнайомих людей. Л╓нка вiдвела мене на кухню, напо╖ла гарячим ча╓м з м'ятою, нагодувала звiрiв, дала виплакатися на сво╓му плечi...

За цей час кiмнату очистили вiд уламкiв та поламаних меблiв, i навiть вимили пiдлогу.

- Завтра прийдемо бiлити та фарбувати! - Повiдомила незнайома дiвчинка рокiв дев'ятнадцяти-двадцяти.

Я залишилася сама зi сво╖ми звiрами. У вiтальнi, крiм тумбочки вiд телевiзора, нiчого не залишилося, тiльки в кутку горою лежали порванi осколками фiранки. У кiмнатi Сашка дивом уцiлiло лiжко, але матрац, ковдра i постiль виявилися порiзаними на шматки. Вiд шафи-купе залишилися тiльки напрямнi рейки для дверей.

За три днi Л╓нкiна бригада поштукатурила, побiлила, пофарбувала менi все, що тiльки можна було. Привезли звiдкись диван, два крiсла та журнальний столик. А Л╓нка з

Андрi╓м притягли навiть мiй телевiзор.

- У нас у вiтальнi ╓ телевiзор, а це твiй, з тво╓╖ кiмнати. Микiтцi вiн поки не потрiбен, а тобi саме стане в нагодi...

А потiм кiлька днiв ми всi╓ю бригадою ходили допомагати розчищу вати ру╖ни того будинку...

Наприкiнцi тижня привезли вiкна. Андрiй одразу ж знайшов майстрiв i на другий день вiкна вже стояли на сво╖х мiсцях. Нам зi звiрами залишилося лише купити новi фiранки, матрац та кондицiонер.

- Ось вiн повернеться, а тут усе гаразд! - Розвiшуючи фiранки, вибранi мною майже в тон старих, говорила я псовi та котовi.

Пiд час прогулянок я часто вiдпускала Рiчарда "побiгати за пташками". Починалося все з того, що Рiшар, побачивши зграю голубiв, зупинявся i ставав у мисливську позу. Рiчард застигав бiля нього, очикуючи сигналу. Рiшар робив рiзкий випад головою, нi би кажучи "Фас!", i Рiчард заливисто тявкаючи починав бiгати за голубами. Рiшар залишався на мiсцi, спостерiгаючи за цi╓ю бiготнею. З голубами нiчого не ставалося, а для мо╖х звiрiв це було додатковою розвагою.

Одного разу Рiчард, забiгавшись, раптом кудись помчав та щез з виду. Я рушила його шукати, голосно кликала, та все марно. Ще й Рiшар кудись подiвся...

"Ой, що то буде... Ось повернеться Сашко..." - я розгублено зупинилася посеред дорiжки. I тут я побачила Рiшара з повудком у зубах. Вiн вiв до мене Рiчарда. Такi не пропадуть!

***

Сашко при╖хав уже у розпал лiта. Стояла сорокоградусна спека, дякувати Богу, свiтло перестали вiдключати i холодильник iз кондицiонером працювали справно.

- Перестановка? Нiчого, затишно... - Ходив Сашко сво╓ю квартирою.

- Довелося... Он там будинок стояв, пам'ята╓ш? У нього

прилетiло, а в нас вiкна вибило. Слава богу, ми тодi пiшли до парку...

- Страшно було? - Схопив вiн на руки сво╖х звiрiв. - Важко? - Подивився вiн на мене.

- Нiчого, впоралися. Менi друзi допомагали... Тiльки тепер звiрi ще бiльше бояться сирен...

А наступного дня, коли ми вiдпочивали пiсля ранкового сексу, Сашко раптом сказав:

- А давай одружимося.

- Що?

- Давай одружимося.

- Ти що, робиш менi пропозицiю? - Не повiрила я.

- Ну, не те, щоб... Взагалi-то, великого кохання не обiцяю, але розраховувати на мене ти завжди зможеш. Ну, i якщо зi мною щось трапиться, тобi хоч квартира залишиться. I звiрi...

Ми розписалися у його наступний при╖зд. Були тiльки четверо наших спiльних друзiв та мо╖ Л╓нка з Андрi╓м.

- Я знаю, що ти його любиш. А вiн тебе полюбив? - Запитала, йдучи, Л╓нка.

- Поки що нi. Але ось вiн остаточно повернеться... Все в нас буде добре!

Бiльше вiн не при╖хав. Загинув на початку вересня. На похорон зiбралося всього семеро: дехто теж загинув, дехто лежав у шпиталi. Я залишилася одна в трикiмнатнiй, вже сво╖й квартирi з двома дiтьми на руках - Рiшаром i Рiчардом...

Свою квартиру я остаточно переписала на Л╓нку та Андрiя, ╖м все одно повертатися вже не було куди, ╖хнiй будинок у Запорiжжi теж згорiв.

Щовечора, за звичкою Рiшар i Рiчард, забираються до мене на лiжко i заглядають у телефон.

- Зараз подивимося. - Кажу я ╖м. - Так... Плюс! З Сашком все гаразд! Ось вiн повернеться...