# Сиджу та згадую-2: Мо╖ батьки

Галина Викторовна Гайдученко

Ця книга - про мене, реальне життя мо╖х батькiв та iсторi╖ бiльш далеких предкiв, написана за спогадами та документами. Частина друга - про мо╖х батькiв до мо╓╖ появи.

СИДЖУ ТА ЗГАДУЮ


Частина 2


МО╥ БАТЬКИ

МОЯ МАМА


Першi спогади

Моя мама - Нелла Григорiвна Колод╓ж народилася 1 грудня 1936 року у мiстi Вiнницi в Укра╖нi. Звичайно ж, як вона народилася, вона не пам'ята╓. Просто зна╓ про це за сво╖ми паспортними даними та розповiдями мами.

╥╖ мама, моя бабуся, Нiна Фiлiпiвна Шуклiна народилася 26 сiчня 1917 року та жила зi сво╖ми батьками у селищi Буди Харкiвсько╖ областi. Тато - Колод╓ж Григорiй Аронович народився 2 вересня 1913 року у селi Полонне Хмельницько╖ областi. У рiзнi роки адмiнiстративнi межi областей змiнювалися, тож село Полонне вiдносилося то до Хмельницько╖, то до Вiнницько╖ областi.

Коли Нiнi було всього 17 рокiв, тобто 1934 року, вона познайомилася в Ки╓вi з молодим офiцером, який при╖хав до свого друга Акаловського, чоловiка старшо╖ сестри Люби. Майже вiдразу ж виникло кохання, i вони одружилися. Спочатку жили у Харковi, потiм у Вiнницi, де першого дня зими 1936 року народилася ╖хня перша донька Неллочка.

З Вiнницi лише через три мiсяцi пiсля ╖╖ народження, родина пере╖хали до Рибiнська Ярославсько╖ областi, де народилася мамина сестра В╓тта. Це був один iз перших усвiдомлених спогадiв Нелли. Коли В╓тту принесли, вся увага батькiв перейшла тiльки до не╖, а про Неллочку нiби забули... Це було дуже прикро. I ╖╖ лiжечко тепер вiддали сестричцi. А для не╖ на нiч ставили розкладачку, яка мiстилася у проходi мiж шафою та тумбочкою. Зна╓те, як страшно засипати поруч iз величезним дзеркалом на всi дверцята шафи?!...

У Неллочки пiсля дифтериту виявилася сильна косоокiсть. Щоб зазирнути в чашку чи тарiлку, ╖й доводилося, стоячи на стiльцi, повертати голову боком. А ще перегородка мiж носом та горлом практично зникла. Коли вона ╖ла, ╖жа виливалася через нiс. Довелося ╖здити до професора у Москву. Там вони на кiлька днiв зупинялися у маминого брата дядька Жори та його дружини Ольги. Туди ж при╖хала бабуся Марiя, Маня. Неллочка пам'ята╓, як читала бабусi Манi книжку. Насправдi читати вона ще не вмiла, але знала книжку напам'ять i в потрiбних мiсцях перегортала сторiнки. Бабуся подумала, що трирiчна Неллочка вже вмi╓ читати.

Московський професор сказав, що треба почекати до семи рокiв i, можливо, косоокiсть виправиться. А ╖сти треба вчитися так, без перегородки.

Невдовзi з Рибiнська тата перевели до Ки╓ва та призначили комсоргом вiйськового училища.

Тато завжди ходив у вiйськовiй формi. Нелла пам'ята╓, як

вiн, сидячи за столом, годував ╖╖ кашею одразу двома ложками. А ще щоранку, вмиваючись, вiн спiвав пiсеньку з кiнофiльму "Волга-Волга":

Удивительный вопрос: Почему я водовоз?

Потому что без воды и не туды, и не сюды!

Жили вони тодi в маленькiй кiмнатцi комунально╖ квартири - Неллочка, В╓тточка та ╖хнi батьки. Лiжко мами та тата стояло пiд вiкном. Уздовж однi╓╖ стiни розташувалася велика шафа з дзеркалом на всi дверцята, а навпроти нього - стiл з парою стiльцiв i тумбочка з iграшками. Неподалiк входу стояло лiжечко В╓тточки, а для Неллочки на нiч ставили розкладачку, знову навпроти шафи з дзеркальними дверцятами. Десь був коридор, кухня, санвузол та кiмнати сусiдiв, але Неллочка, звичайно ж, нiчого цього не пам'ята╓, вся квартира для не╖ замикалася на ╖хнiй ╓динiй кiмнатцi та на кiмнатцi нянi у пiдвалi.

Няня - сiльське дiвчисько В╓рка рокiв п'ятнадцяти, яка постiйно поралася з дiтьми, коли батьки були на роботi - жила в пiдвальнiй кiмнатцi. У ╖╖ кiмнатцi збоку вiд входу стояло ╖╖ лiжко, а поруч iз ним - ще одне, де дiти спали удвох вдень. В╓рка ще й готувала ╖жу, а найулюбленiшою стравою Неллочки була смажена я╓чня з ковбасою.

Найулюбленiшими iграшками у не╖ був ляльковий посуд. На тумбочцi, засланiй серветкою, було виставлено ╖╖ головний скарб - порцеляновий ляльковий сервiз i порцелянова статуетка лежачого баранчика.

Мама пам'ята╓ сон, пов'язаний з цим баранчиком: вона сто╖ть на березi моря, море злегка хвилю╓ться, i на кожнiй хвилi гойда╓ться по одному порцеляновому баранчику, такому, як той, що лежав на тумбочцi.

Батьки перед цим розповiдали про море та говорили, що на хвилях утворюються баранчики. У ╖╖ уявленнi морськi "баранчики" стали фарфоровими.

А ще вона пам'ята╓ страшний чорний хiд. Там було завжди темно, але саме через нього можна було потрапити на подвiр'я, куди В╓рка випускала ╖╖ гуляти. Щоб повернутися додому, Неллочка стукала камiнчиками у вiкно В╓рки, i та виходила ╖╖ зустрiчати, щоб провести через цей чорний хiд.

А ще вона пам'ята╓ перше у сво╓му життi свято - 1 травня. До них у гостi тодi прийшов один iз ╖╖ двоюрiдних братiв Мишко, якому було вже рокiв з десять. Вiн прикрасив коляску, в якiй разом сидiли В╓тточка i Неллочка, безлiччю надутих повiтряних кульок i так всi разом пiшли на демонстрацiю. З того часу кульки завжди були для не╖ уособленням свята.

Неллочка та В╓тточка дуже любили дорослого Мишу, який з ними грав. Неллочка навiть сказала одного разу:

- Коли я виросту i вийду замiж, у мене народиться син, i я назву його Мишко.

Початок вiйни.

Щолiта все училище разом iз курсантами, офiцерами та ╖хнiми сiм'ями ви╖жджало до таборiв, що знаходились у селi Капiтонiвка пiд Ки╓вом. Так було й улiтку 1941 року. На початку червня вся родина разом iз хатньою робiтницею В╓ркою ви╖хала до табору. Сiм'╖ офiцерiв розселялися по невеликих будиночках.

У сусiдньому будиночку оселилася родина генерала Сабурова. Чотирирiчна Нелла ходила до них у гостi, i Сабуров вчив ╖╖ визначати час за годинником.

Через кiлька днiв пiсля при╖зду до Капiтонiвки Нелла побачила, що солдати роблять огорожу з колючого дроту i спитала у хатньо╖ робiтницi:

- В╓рко, а що це вони роблять?

- Побачиш. Завтра тут валятимуться вбитi.

Нелла не пам'ята╓, чи питала вона, чому так буде, та на свiтанку прокинулася вiд канонади. Вона повернула голову до лiжка батькiв i запитала:

- Мамо, це що, вiйна?

Справдi, так розпочалася вiйна, нiмцi бомбили Ки╖в.

Довелося термiново повертатися додому, до Ки╓ва, готуватися до евакуацi╖.

Неллi було лише 4 з половиною роки, тому всього вона запам'ятати не змогла. Пам'ята╓, як вони з мамою та дворiчною В╓ттою вже в Ки╓вi прийшли в гостi до мамино╖ сестри тiтки Люби. I раптом почалося бомбардування. Тiтка Люба схопила круглий буханець хлiба, i вони всi разом з ╖╖ дiтьми Св╓тою та Валерою, яким було 3,5 та 1,5 роки, побiгли до бомбосховища.

Ще пам'ята╓, як тато прийшов iз частини, де вiн тепер постiйно перебував, проводжати ╖х в евакуацiю. В евакуацiю вони вирушили 5 липня, проживши у во╓нному Ки╓вi лише близько двох тижнiв. Мамi Нiнi дозволили взяти з собою лише невелику валiзку речей, адже вони ╖хали ненадовго.

Улюблений Неллоччин порцеляновий сервiзик залишився стояти на тумбочцi, а щоб тато не дуже за нею нудьгував, вона залишила йому свою подушечку-думку. Надворi було дуже страшно - у небi висiли величезнi дирижаблi. В евакуацiю вирушили двадцяти чотирирiчна мама з двома дiтьми чотирьох iз половиною i двох рокiв, i п'ятнадцятирiчна хатня робiтниця В╓рка.

Спершу довелося ╖хати в автобусi. Мама Нiна розповiдала, що там у них вкрали ╓дину валiзку з речами, але потiм зчинився переполох i хтось ╖╖ повернув. Потiм ╖хали по╖здом у вагонi-теплушцi. Народу в ньому було так багато, що дiтей до iмпровiзованого туалету - мiсця зчеплення вагонiв, передавали по руках через голови. У дорозi були зупинки та пересадки у мiстi Молотов (Перм), мiстi Куйбишев (Самара), поки не при╖хали до кiнцевого пункту призначення - село Борське Борського району Куйбишевсько╖ областi.

Життя у евакуацi╖.

Мама знову працювала друкаркою у вiйськовому училищi, яке готувало офiцерiв для нашо╖ армi╖. ╥╖ стiл стояв у великому кабiнетi, а навпроти не╖ сидiв старший лейтенант Гапонов, котрий з першого дня просто не зводив з не╖ очей. Це маму дуже обурювало. Вiн вiдразу ж у не╖ закохався i постiйно впадав за нею. Одного разу вiн прийшов до них додому, а маленька В╓тточка кинулася до нього з криком:

- Татусю! Татко! - Людину у формi вона прийняла за рiдного тата.

В╓рка приглядала за дiтьми, доки ╖й не виповнилося 16 рокiв i вона не вийшла замiж. Спочатку разом iз чоловiком вони жили тут же, у кутку за пiччю, а потiм пере╖хали.

Тепер маленькi дiти залишалися вдома самi. Вранцi, йдучи на роботу, мама залишала ╖м по шматку хлiба, а до ╖╖ приходу Неллочка мала сама начистити картоплю. Ножа вона боялася, тому чистила ╖╖ скалкою вiд шибки, що знайшла у дворi. Тут вони довiдалися, що таке голод.

Дiтей у дворi було дуже багато, всi разом грали i постiйно шукали щось ╖стiвне. Цим ╖стiвним iнодi були квiточки кашки, ягоди пасльону та ще якiсь дикi ягiдки, а також захованi курми у дровах яйця, якi на спецi ставали вареними. Ще вони любили бiгати босонiж по дуже м'якому дорожньому пилу.

Десь за селом мамi дали невеликий город, на якому вона почала вирощувати овочi. Якось мама поклала на пiдвiконня дозрiвати зеленi помiдори. До вiкна пiдiйшов двiрський козел Борька, якого всi дiти дуже боялися, бо вiн за ними ганявся. В╓тта побоялася вiдiгнати його вiд вiкна, i вiн з'╖в усi помiдори. А дiсталося за нього В╓ттi, адже вона ще не могла пояснити мамi, що не винна, що це не вона все з'╖ла.

Якось мама дала дiтям бутерброди з гiрчицею. В╓тта з'╖ла свiй бутерброд дуже швидко i почала просити Неллiн, але та не давала. Тодi вона взяла сапку, якою рубають м'ясо, замахнулася i стукнула сестру по лобi. Мабуть, Нелла знепритомнiла, бо далi нiчого не пам'ятала. Пам'ятала тiльки, як потiм гордо сидiла з перев'язаною головою на купi дров серед iнших дiтей - поранена!

Папа Гриша намагався писати щодня, але листи доходили не завжди. У цьому дворi жила ворожка, яка передбачала подi╖. Якось вона сказала мамi, що сьогоднi вона отрима╓ листа. Мама прийшла додому, а господиня, в яко╖ вони винаймали кiмнату, сказала, що лист уже прийшов. За цю звiстку мама вiднесла ворожцi щось iз ╖жi. Всi листи мати зберiгала до кiнця сво╖х днiв. Вони й досi зберiгаються у Вiолетти.

Тодi ж тато написав: "Якщо я загину, ти не залишайся сама. Виходь замiж, щоб виростити наших дiвчаток".

А потiм прийшов казенний лист, який повiдомляв про те, що тато загинув. Але Нелла нiколи в це не вiрила. Все дитинство вона чекала на нього, сподiваючись, що вiн поранений, без пам'ятi, але колись до них повернеться. А В╓тта його зовсiм не пам'ята╓.

Мама Нiна завела порося Машку. Нелла з В╓ттою ╖╖ дуже любили, вона була зовсiм маленька та смiшна. Iграшок нiяких у них не було, i вони грали з Машкою. А ще мама зробила ╖м ганчiркових ляльок. Та все одно ставало зовсiм туго, дiти голодували.

Дотримуючись заповiту свого коханого чоловiка Григорiя, тут же, у Борському, мама вiдповiла на залицяння викладача циклу фiзкультури вiйськового училища Гапонова Вiталiя Семеновича, Нелла татом його не називала, не вiрила, що ╖╖ тато Гриша загинув i весь час на нього чекала. А маленька В╓тта, яка зовсiм не пам'ятала тата Гришу, вiдразу ж прийняла тата Вiталiя.

Дiвчата пам'ятають, як вони всi, вже вчотирьох, ходили на город, мама з Вiталi╓м Семеновичем, татом Вiталi╓м, як його називала В╓тта, прополювали траву, а дiвчата з цi╓╖ трави спорудили собi крiсла i дуже затишно в них влаштувалися. А потiм почалася гроза, було дуже страшно, але ╖х пустили до свого куреня сторожа, що охороняли городи.

Якось на святi, коли всi сидiли за столом, сусiдка дала маленькiй В╓ттi трохи горiлки. Та не знала, що це таке й випила. I майже вiдразу ж сп'янiла, почала бешкетувати i вередувати, а ╖╖ за це виставили у темний коридор. Нелла дуже розлютилася - самi напо╖ли, а потiм карають! Вона демонстративно встала, рiшуче вийшла в коридор, взяла В╓тту за руку i привела до кiмнати, сердито й осудливо глянувши на всiх присутнiх. Карати та виганяти В╓тту бiльше нiхто не став.

Потiм училище перевели до Молотова (Перм). У цей час вже звiльнили Харкiв, де жила родина Вiталiя Семеновича. Мама з татом Вiталi╓м вирiшили розлучитися. Вiталiй Семенович по╖хав до Харкова, щоб перевести свою дружину та сина до Молотова. Але дружина, знаючи про його нову родину, ╖хати до Молотова вiдмовилася. Вони розлучилися, i батько Вiталiй повернувся назавжди. До Молотова вони по╖хали вже законною новою родиною.

Перед вiд'╖здом з Борського тримiсячного порося Машку довелося зарiзати, зробивши з не╖ ковбасу, яку залили в каструльцi жиром. Речi до Молотова вiдправили багажем, а найдорожче - каструлю з ковбасою везли iз собою. Як не хотiлося ╖сти, Нелла з В╓ттою не змогли з'╖сти анi шматочка цi╓╖ ковбаси, так вони любили Машку. А решту ╖жi, вiдправлену з багажем, у них вкрали, вирiзавши з пакунка.

У Молотовi всi дружини офiцерiв з дiтьми жили в однiй величезнiй кiмнатi, на кожну сiм'ю було видiлено лише по одному лiжку.

Пiсля Молотова училище перевели до Куйбишева (Самара). Спочатку вони оселились у кiмнатi господинi, син яко╖ воював на фронтi. Дiтей влаштували в садок, але Неллочка в нього майже не ходила, бо часто хворiла. У садочку дiтей годували. Якщо хтось поводився дуже добре, його могли посадити за окремий столик, прикрашений прапорцями, та дати ще одну порцiю.

Всi дiти голодували, а дiти виховательки, вже потiм, пiсля вiйни, у Пiонерському Калiнiнградськiй областi, розповiдали, що ╖м не було куди подiти грошi i тому ╖хня родина купувала килими. Нелла не стала нагадувати, що вони разом ходили до садка. З такими людьми вона не розмовляла.

У Куйбишевi дiвчата влаштовували iмпровiзовану сцену у дворi та розiгрували сво╖ першi спектаклi.

Коли з фронту повернувся син господинi, сiм'╖ довелося звiльнити його кiмнату i перейти жити на баржу, де вони жили в каютi з обмерзлими стiнами.

Нелла захворiла на плеврит, ╖╖ поклали до лiкарнi. Папа Вiталiй зi свого пайка передавав ╖й масло, але його крали медсестри. Тодi мама Нiна вирiшила вiдвезти дiтей до сво╓╖ мами, до бабусi Марi╖ у Буди Харкiвсько╖ областi.

13 листопада 1944 року ╖й дали пропуск-дозвiл на по╖здку до бабусi у Буди з тимчасовим проживанням у Москвi, Ки╓вi, селi Буди Харкiвсько╖ областi та з поверненням до мiста Куйбишев, строком до 13 грудня 1944 року. Мета по╖здки - за сiмейними обставинами. Таким чином, евакуацiя для Нелли та В╓тти закiнчилася.

Повернення.

Жити у звiльненiй Укра╖нi було непросто. Голодували всi. Неллi вже було сiм рокiв, а В╓ттi майже п'ять. Бабуся Маня варила суп iз лободою. Дуже допомагали родичi з Харкова - тiтка Фрiда та дядько Коля. В╓тта з голоду набрякла i зовсiм вiдмовилася ╖сти. Бабуся Маня та ╖╖ сестра бабуся Таня тримали ╖╖ за руки i годували насильно.

В обов'язки Нелли та В╓тти входило ходити приблизно за два кiлометри вiд будинку за хлiбом. Хлiба давали всього по 200 грамiв на людину, а в черзi доводилося простоювати iнодi цiлими днями, бо було невiдомо, коли хлiб привезуть. По дорозi, що йшла вздовж залiзничного полотна, вони збирали шматочки вугiлля, що розсипалося з по╖здiв - адже треба було чимось топити будинок. На зворотному шляху заходили в будинок до сестри дiдуся, яка все ще працювала в колгоспi, а тому мала бiльше продуктiв. Знаючи, що вони голодують, вона завжди ╖х чимось пригощала - чи то козячим молоком, чи то дуже смачними пирогами з квасолею...

Якось бабуся заморозила дiвчаткам по яблучку, а потiм дала, як цукерки. Вiдталi яблучка були дуже солодкими.

Найсвiтлiшою i найпрекраснiшою мрi╓ю тодi для них була така:

- Ось закiнчиться ця вiйна, життя стане дуже хорошим.

- Так, i можна буде скiльки завгодно ╖сти картоплi!

- З цибулею! Цибулi теж буде скiльки завгодно!

Якось мама надiслала з Куйбишева посилку. На пошту треба було йти в iнше селище, дуже далеко. Нелла пiшла разом iз бабусею. Цiлий день вони йшли туди i назад голоднi, навiть вранцi нiчого не ╖ли. Саме був Великдень. Нелла сказала бабусi:

- Ось бачиш, треба постити перед Великоднем до першо╖ зiрочки, а ми якраз голоднi. А ось прийдемо додому i щось по╖мо!

У посилцi виявилася вермiшель - казкове багатство. Вона була навiть не жовтою, а якоюсь сiрою. Бабуся вiдразу ж зварила дiвчаткам цiлу каструлю вермiшелi просто на водi, без олi╖, без нiчого. Вони з'╖ли та й сказали:

- Ще!

Бабуся не змогла вiдмовити, зварила ще, потiм ще. Цього дня вони вперше на╖лися.

Одного разу тiтка Фрiда (дружина Миколи Шуклiна, одного з братiв мами) привезла пiввiдра солоно╖ кiльки - цього щастя вистачило надовго.

Дядько Коля потрапив у полон до нiмцiв. За це його пiсля звiльнення вiдправили до радянського табору, розташованого на якомусь iз пiвнiчних островiв. Вiн тiкав з нього чотири рази i чотири рази його повертали назад. Але потiм все ж таки

вiдпустили.

Наслiдки голоду та холоду, пережитих у Молотовi та Куйбишевi, вiдбилися на здоров'я Нелли, почалися проблеми з легенями. Тiтка Роза, батькова сестра, яка викладала у Харковi музику, мала багато знайомих лiкарiв i постiйно возила Неллу по лiкарнях, запобiгаючи туберкульозу.

На лiто всi родичi звозили сво╖х дiтей до бабусi. Збиралася рiзновiкова зграя з дев'яти-десяти дiтлахiв. Добре, що бабуся мала великий фруктовий сад, i всi дiти там вiд'╖далися фруктами. Тiтка Роза, сестра загиблого тата, вмiла з нiчого приготувати дуже смачнi страви i навiть пироги. Вона робила кабачкову iкру, варила варення iз фруктiв, зiбраних у саду. Так ╖м удалося пережити лiто i навiть пiти до школи.

До школи усi дiти ходили iз сумками вiд протигазiв. Але одного разу на горищi Нелла знайшла старий шкiряний портфель. Вiн був зовсiм потертий, i фарба з нього злiзла. Нелла сама його зашила i гордо ходила до школи зi справжнiм портфелем.

Ще вони знайшли дуже цiкаву книжку - "Iсторiя старого заповiту". То була мамина книжка, i читали ╖╖ дiвчатка, як казки. Найулюбленiшу книжку вони хотiли забрати з собою, коли вiд'╖жджали вiд бабусi, але посоромилися попросити. А за рiк, коли вони знову при╖хали до бабусi i дiдуся, ця книжка вже висiла в туалетi з видертими сторiнками... Натомiсть тiтка Таня привозила журнали "Всемирный следопыт", якими всi зачитувалися.

У садку росла стара вишня. Дiти залазили на дерево та ╖ли вишнi, за╖даючи ╖х хлiбом.

А одного разу вони знайшли скарб! Всi дiти тодi робили "секретики" - виривали в землi ямку, обкладали ╖╖ фольгою або скельцями, укладали в нiй якiсь бусинки та квiточки, щоб було красиво, потiм перекривали все склом i засипали землею. Якщо пам'ятали, де саме влаштували такий "секретик", то iнодi обережно розкопували його i дивилися через скло на сво╖ скарби. I ось одного разу, розкопуючи ямку для чергового секретика, вони знайшли ще дово╓нний секрет Iгоря - там був закопаний iграшковий паровозик з вагончиками.

Всi дiти влаштували "лiсопилку", возили цим потягом "дрова" - маленькi трiсочки. Але прийшов уже чотирнадцятирiчний Iгор i всю цю лiсопилку розтоптав. Вiн взагалi був неслухняним. Нелла пам'ята╓, як дiдусь писав листа його батькам, щоб вони його забрали, тому що вiн не слуха╓ться i погано поводиться.

З фронту все частiше йшли по╖зди iз солдатами. Вони зупинялися бiля будинку i стояли iнодi по кiлька годин. Якось солдати почастували дiвчаток цукром - два кульочки, згорнутих iз газети, а в них коричневi кристали цукру...

Пово╓ннi подорожi.

Коли Нелла ще навчалася у першому класi, мама знову забрала дiтей у Куйбишев. Вiйна лунала десь далеко на заходi, наша кра╖на вже була звiльнена. У школi додатково до карток давали по 100 грамiв хлiба. Жити стало легше та веселiше.

У травнi мама та Вiталiй Семенович по╖хали працювати в пiонерський табiр-санаторiй, i взяли на лiто дiтей iз собою. Годували там дуже добре. Там навiть давали манну кашу, политу шоколадом. А ще сметану у склянцi. Якщо ╖╖ збивати, виходило масло.

Мамi видали шматок парашутного шовку i вона пошила донькам ошатнi бiлi сукнi. У цих сукнях ╖х i сфотографували. 9 травня тато та мама репетирували з дiтьми табору фiзкультурний номер. У модi тодi були так званi "пiрамiди" з людей. Однi стояли колом, iншi пiдiймалися ╖м на плечi, пiдтримуючи один одного, а на самому верху цi╓╖ пiрамiди стояла найменша спортсменка - Неллочка. I раптом хтось прийшов i повiдомив, що вiйну закiнчено i настала Перемога. Було велике свято i дiвчата вбралися у сво╖ бiлi шовковi сукнi. Через кiлька днiв Неллочка випрала свою сукню i повiсила ╖╖ сушити на балконi. Сукню хтось украв, а мама за це Неллочку лаяла.

Пiсля Перемоги до Ки╓ва вони не повернулися, у сво╖й квартирi бiльше нiколи не були, але Нелла все життя пам'ятала про залишений там порцеляновий ляльковий посуд i баранчика, а також про свою вишиту подушечку-думку, залишену для тата.

Оскiльки батьки були вiйськовими, родина часто пере╖жджала. Перший клас Нелла закiнчувала у Куйбишевi. У школi iнодi влаштовували ляльковий театр. У такi днi Нелла брала з собою В╓тту i та тихо сидiла всi уроки аж до вистави. Бiльше нiхто сво╖х молодших братiв та сестер до школи не приводив, але як Нелла могла залишити свою сестричку без театру?!

Пiсля вiйни всi ходили взутими у будь-що, а мамi одного разу вдалося купити для Нелли красивi туфельки. Туфельки виявилися малi, але Нелла мамi не зiзналася. Ходити в них було дуже боляче, проте красиво.

За порадою свого чоловiка Вiталiя мама почала ходити на гiмнастику. Гiмнастикою займалися дiвчатка до 16 рокiв, а мамi Нiнi тодi вже було 27. Але маленька, всього 1,50 метра на зрiст худенька жiнка виглядала не старшою за iнших. Яке ж було ╖хн╓ здивування, коли вона привела на гiмнастику двох сво╖х дочок - Неллочку та В╓тточку. З того часу дiти теж займалися гiмнастикою.

У третiй клас Нелла пiшла в Будах у бабусi, В╓тта пiшла у перший. Потiм Нелла з п'ятого по дев'ятий класи, а В╓тта з третього по сьомий навчалися у Новоград-Волинськiй школi iменi Лесi Укра╖нки. В╓ттi дуже подобалася та школа. Якось до школи мали при╖хати письменники, i дiти готували альбом, присвячений Лесi Укра╖нцi. Тодi В╓тта вперше написала вiршi, якi були вмiщенi на першу сторiнку альбому. Починалися вони так: Люба Леся Укра╖нка,

Ми пиша╓мося тобою....

Мама тепер працювала вчителькою фiзкультури у школi, а пiсля урокiв була тренеркою з гiмнастики. Успiхи мами в гiмнастицi були дуже добрими, незабаром вона почала брати участь у рiзних змаганнях, стала майстром спорту, ви╖жджала на змагання до iнших мiст.

Iнодi В╓тта замiсть мами проводила фiзкультуру перед всi╓ю школою, ╖й це дуже подобалося. I В╓тта, i Нелла пiд керiвництвом тренера - сво╓╖ мами - продовжували займатися гiмнастикою, В╓тта iз задоволенням, а Нелла не хотiла бути гiмнасткою, але не могла про це сказати сво╖й мамi. Особливо страшно було робити вправи на рiзновисотних брусах - у Нелли був слабкий зiр, i вона не завжди бачила, куди перелiта╓, роблячи це навмання, тому весь час боялася промазати i впасти. Найбiльше ╖й подобалися вправи зi стрiчкою. Але незважаючи на свiй страх, Нелла брала участь у шкiльних та мiських змаганнях та займала призовi мiсця.

А ╖хня мама, якiй вже було 34 роки, продовжувала займатися гiмнастикою та ╖здити на змагання до iнших мiст.

Так сталося, що i В╓тта, i Нелла у Новоградi-Волинську примудрилися тонути. Ветта купалася в рiчцi i ╖╖ затягло у вирву. Якийсь дядько зумiв ╖╖ витягти, вiдкачати воду. Батькам В╓тта про це не зiзналася, але до води було страшно пiдходити, i ще цiлий мiсяць ╖й снилися кошмари.

Якось учнi двох паралельних класiв, в одному з яких навчалася Нелла, по╖хали на рiчку. Усi попливли на камiнь, а Нелла залишилася на березi. Пiдiйшли дво╓ хлопчакiв iз паралельного класу i запитали:

- А ти чого не пливеш?

- А я плавати не вмiю.

- Зовсiм не вмi╓ш?

- Трохи.

- Тодi давай ми пливтимемо по краях, а ти - у центрi.

Так i попливли. Дуже добре попливли. А коли допливли до каменю i Нелла почала на нього залазити, iншi хлопцi ╖╖ зiштовхнули. Довелося пливти назад. Але течiя винесла Неллу не до того ж мiсця, з якого вона почала свiй заплив, а до iншого. Тут була яма i Нелла почала тонути. Слава богу, тi ж хлопцi, якi ╖╖ супроводжували, помiтили це i вчасно витягли ╖╖ за волосся.

Потiм сiм'я пере╖хали в рибальське селище Пiонерське Калiнiнградсько╖ областi. Влiтку 1952 року, коли Нелла перейшла до десятого класу, до них при╖хала бабуся Маня. Вона збиралася ╖хати до Москви допомагати сво╖й доньцi Любi та ╖╖ родинi пере╖жджати до Харкова. Нелла по╖хала з нею. ╥й дали величезний список, що треба купити, але грошей було замало. Нелла ходила московськими магазинами зi списком, але купити нiчого не могла. I все ж таки вона привезла подарунок В╓тточцi - свiтлi бежевi туфельки. Але i В╓ттi туфельки виявилися замалими. I В╓тта також у цьому не зiзналася. Ходити було дуже боляче, на всiх пальцях були мозолi, а потiм почали рости кiсточки.

Клас, у якому навчалася Нелла, складався з шiстнадцяти учнiв, яких усi вчителi страшенно не любили. Учнi вiдповiдали тим самим. Вони могли прямо на уроцi почати ╖сти моркву, зiрвану на сусiдньому городi. Подума╓ш, злочин! А от бiологiчка - молоденька i дуже хороша - ╖х не утискувала: хочете - ╖жте. Тому на ╖╖ уроках ╖сти не хотiлося.

Нелла, на вигляд дуже тиха, пiдмовляла iнших на рiзнi пiдступи i якiсь пригоди. Якось дiти зiбрали грошi на радiолу, щоб влаштовувати у школi танцi. Радiолу купили у вчительки, що ╖хала слiдом за вiйськовим чоловiком, а директорка забрала ╖╖ собi i школярам не давала. Тодi мама пiдговорила всiх дiвчаток i хлопцiв влаштувати танцi у дворi школи, де на першому поверсi була квартира директорки.

Один хлопець прийшов з баяном, всi спiвали, смiялися, танцювали, шумiли допiзна. Чоловiк директорки вискочив i почав на них кричати. На що старшокласники вiдповiли:

- Там наша радiола, Ми не пiдемо, поки ви ╖╖ не повернете!

Кричав вiн довго, вони продовжували шумiти i танцювати, доки не досягли свого.

Ненависному класу вчителi вiдмовилися робити випускний. Дiти самi з батьками органiзували його собi. Щоб було затишно, як удома, запропонували всiм принести iз собою подушечки. Взяла з собою подушечку i Нелла, щоб було на чому сидiти. Повернулася додому дуже пiзно, а дверi до квартири виявилися замкненими. Вона довго стукала, але нiхто не прокидався. Бiля дверей сусiдки лежав стос газет. Нелла пiдстелила ╖х пiд дверима, пiдклала пiд голову подушечку i проспала так до ранку. Вранцi знову постукала - всi прокинулися та впустили ╖╖ додому.

Пiсля школи

Пiсля школи Нелла взагалi не знала, куди йти та що робити. Усi казали, що треба вступати до iнституту. Але до якого? ╥й подобалося шити, тому вона навмання обрала Ленiнградський iнститут текстильно╖ промисловостi, думала, що це пов'язано з пошиттям одягу.

Абiтурi╓нтiв тодi розселяли по гуртожитках. А бiля гуртожитку Нелла побачила афiшу, де було написано, що сьогоднi святку╓ться День мiста i буде карнавал.

- Врахуйте, пiсля одинадцято╖ я зачиняю дверi i нiкого до гуртожитку не пускаю! - Заявила вахтерка.

- А як же карнавал? Адже вiн лише о десятiй почина╓ться! - Здивувалася Нелла.

- А ви сюди на карнавал при╖хали чи вступати? - Запитанням на запитання вiдповiла вахтерка.

Нелле стало дуже соромно, до цього вона й припустити не могла, що карнавал можна пропустити заради вищо╖ мети.

В iнститут вона не вступила, балiв не вистачило. Хоча твiр на тему творчостi Некрасова написала найкраще. Виявля╓ться, що якби ╖╖ мати принесла документи про загиблого батька, Нелла могла б вступити, як сирота загиблого фронтовика, але цього зробити нiхто не здогадався. Довелося стати на облiк у мiську комсомольську органiзацiю Пiонерська. Там ╖й сказали:

- По╖деш у село! Працюватимеш бiблiотекарем.

Нелла жахнулася: ╖хати з дому - у якесь село?! Але ж це сказали у райкомi, хiба можна не послухатися? Засмучена прийшла додому i розповiла мамi.

- Нiкуди ти не по╖деш! - Заявила мама. - I нiкого не слухай!

Бiльше нiхто нiчого не казав. Рiк вона не просто сидiла вдома, а стала здобитчицею. Ходила до лiсу з мамою по гриби - збирали опеньки, консервували ╖х на зиму.

Багато мiсцевих шукали нiмецькi скарби. Нiмцi, тiкаючи, закопували свiй посуд, сподiваючись повернутись. Люди копали городи i знаходили скарби з домашнiм начинням - порцеляновий посуд, якiсь речi. А ще Нелла ╖здила по╖здом до Свiтлогорська, цiлими днями стояла в черзi на морозi, щоб хоч щось купити i привезти додому: то томатний сiк, то ще якусь ╖жу. Але вона вважала це сво╖м обов'язком, розмовляла в черзi з бабульками, дiзнавалася про новини i щоразу поверталася додому зi здобиччю.

В╓тта в цей час стала комсоргом у класi та навчила всiх робити стiйку на руках. Робили дiвчата це в шароварах у коридорi на перервах, поки ╖м не сказали, що це непристойно. Наскiльки закомплексованими тодi були вчителi, якщо стiйка на руках у спортивних шароварах вважалася непристойною!

У В╓тти випускний був у школi, а потiм весь клас пiшов до моря зустрiчати свiтанок.

Поки Нелла жила у батькiв в Пiонерському, вона спiлкувалася з двома подружками - Св╓тою Каширiною та Томою Колесниковою. Тi часто ходили до вiйськового училища на танцi, а Нелла вiдмовлялася, посилаючись на те, що ╖й треба готуватися до iнституту. Перед тим, як ╖хати вступати до iнституту, Свiтлана i Тома сказали:

- Дай слово, що коли поступиш, то пiдеш на танцi!

- Та не поступлю я! Я вже намагалася!

- Але якщо поступиш, то пiдеш!

Тепер Нелла по╖хала поступати ближче - до Калiнiнграда. Пiвнiчний вокзал все ще був зруйнований, по╖зд зупинявся пiд землею. Нелла хотiла потрапити не до iнституту, а до педагогiчного технiкуму, де готували вчителiв початкових класiв, але цього року його закрили. Довелося вступати на фiзико-математичний факультет Калiнiнградського педiнституту. Цього разу Нелла поступила.

На першу лекцiю зiбрали весь потiк, розповiдали про математику, про ╖╖ красу та загадки. Згадали про теореми, якi нiхто не може довести. I тут один хлопчик, щось почеркавши у сво╓му зошитi, раптом пiдняв руку i сказав:

- А я довiв!

Доказ перевiрили, а за кiлька днiв його забрали на навчання до Москви.

Гуртожиток також виявився напiвзруйнованим, не всi частини будiвлi було вiдновлено. Кiмнати у гуртожитку були великими, розрахованими на сiм-вiсiм осiб. Заселившись у кiмнату i опинившись найстаршою зi студенток, Нелла стала вводити сво╖ порядки. З першого ж дня вона заявила, що нiякi хлопцi до ╖хньо╖ кiмнати не повиннi входити. Хлопцi намагалися вдертися силою, але дiвчата забарикадувалися. А потiм самi зробили запор зсередини, щоб нiхто не мiг до них увiйти. Через деякий час тi самi хлопцi стали ставитися до них з великою повагою, взявши до уваги ╖хню принциповiсть.

Так було й у колгоспi, куди ╖х послали збирати картоплю. Тут усю групу - 25 осiб - поселили у великiй кiмнатi. Спати треба було на дерев'яних нарах iз солом'яними матрацами та такими ж подушками. Мiсцевi парубки теж одразу ж прийшли "знайомитися", але дiвчатка забарикадували дверi нарами. Тодi хлопцi, щоб дiвчата не могли вийти з кiмнати, заплели ╖╖ вiкна дротом. Але дiвчатка потiм все ж таки вийшли у дверi.

У цьому ж будинку жила родина мiсцевих колгоспникiв. Жiнцi привозили картоплю та м'ясо, щоб вона готувала дiвчаткам ╖жу. М'яса Нелла не бачила, але суп був на бульйонi.

За роботу на полi грошей не обiцяли, але сказали, що розплатяться картоплею. На тi часи це було непогано. Але коли настав час ╖хати, бригадир напився i з дiвчатами нiхто не розрахувався. Так, пропрацювавши в колгоспi майже мiсяць задарма, дiвчатка й по╖хали до Калiнiнграда.

Нелла та Вiктор

А коли Нелла у вихiднi при╖хала до Пiонерського, довелося йти на танцi. Першого ж дня вона познайомилася з мо╖м майбутнiм татом - Вiктором Цимбалюком, сво╖м ровесником, який уже перейшов на четвертий курс училища.

Знайомство сталося випадково. Вiктор також нiколи не ходив на танцi, а весь вiльний час читав. Так сталося, що в той день вiн проспорив комусь, i за умовами спору мав пiти на танцi. Дiвчата танцювали, а мама танцювати не хотiла. Не танцював i вiсiмнадцятирiчний курсант-морячок, який сказав дiвчаткам, що йому 24 роки. Дiвчата вирiшили звалювати на нього сво╖ сумочки, коли ╖х запрошували на танець, тож пiти вiн нiяк не мiг. А пiсля танцiв добре вихований Вiктор просто не мiг не провести дiвчаток додому. Усiх трьох.

Спочатку дiйшли до будинку Томи Колесниково╖, потiм до будинку Нелли. Коли Вiктор побачив, що залишилася лише одна дiвчинка, Свiтлана Каширiна, яка до того ж сказала, що вона живе зовсiм поруч, вiн, щоб не залишатися з нею наодинцi, попрощався i повернувся до казарми. Дiвчата вирiшили, що вiн проводжав ╖х лише через Неллу.

З того часу у вихiднi вони почали ходити на танцi, а Вiктор ╖х щоразу проводжав. I щоразу тiльки до будинку Нелли. Адже вiн мiг ходити i хорохоритися з групою, але залишатися з кимось наодинцi не мiг. Так i вийшло, що вони з Неллою стали зустрiчатися.

Влiтку училище знову перевели, цього разу до мiста Виборга Ленiнградсько╖ областi. Педiнститут, в якому навчалася Нелла, теж перевели з Калiнiнграда до Виборгу. Тепер Нелла жила не в гуртожитку, а з батьками i ╖здити до iншого мiста бiльше було не треба. Незадовго до цього Нелла з Вiктором посварилися i перестали зустрiчатися.

Мама Нiна стала ходити на курси крою та шиття, а вдома навчала дiвчаток усьому, що дiзналася на цих курсах, тому всi вони вмiли добре шити. Нелла пошила чудову сукню. У цiй сукнi ╖╖ побачила мамина подруга, яка працювала фотографом. Вона сфотографувала Неллу i помiстила ╖╖ портрет на виставцi в будинку офiцерiв.

Курсант четвертого курсу Вiктор Цимбалюк, як i всi, хто пере╖хав разом з училищем з Калiнiнграда до Виборгу, побачив цей портрет i написав вiршi, в яких говорив, що закохався у нього. Вони знову почали зустрiчатись.

А Нелла, навчаючись в iнститутi, продовжувала займатися гiмнастикою та виступати у змаганнях вже за iнститут.

Були в училищi курсанти, якi також помiтили Неллу, доньку пiдполковника та начальника кафедри. Один iз них навiть якось завiв iз Вiктором серйозну розмову:

- Поступися нею менi. Вона ж тобi зовсiм не пiдходить! Вона спортсменка i я спортсмен. У нас багато спiльного! А в тебе що?

Але тато не поступився. Вже закiнчивши училище, вiн продовжував зустрiчатися з нею, а 30 грудня 1956 року двадцятирiчний молодший лейтенант морсько╖ авiацi╖ Вiктор Дем'янович Цимбалюк та двадцятирiчна студентка другого курсу педагогiчного iнституту Нелла Григорiвна Колод╓ж розписалися.

Знову з"явилася вiйськова родина, яка об'╖здила Радянський Союз вiд Ленiнграда до Сочi та Сiмферополя, вiд Карпат до Забайкалля, об'╖здила вздовж i впоперек Польщу та Нiмеччину, а на пенсiю вийшла в Одесi. За роки спiльного життя вони виростили двох дочок - Галю та Марину, побачили як народився, рiс та дорослiшав ╖х ╓диний онук Сергiй, а також правнук Iгор.

Зараз (2026 рiк) мо╖й мамi 89 лет и вона живе у Полтавi, в сусiдньому з нашим будинку.


МIЙ ТАТО

Дово╓нне дитинство

Мiй тато, Цимбалюк Вiктор Дем'янович, був четвертим iз живих дiтей бабусi Танi та дiдуся Дем'яна. Як ви пам'ята╓те, я писала про те, що дво╓ його старших братiв - ╢вген та Валентин, яких вiн нiколи не бачив, померли пiд час Голодомору у вiцi чотирьох та трьох рокiв. Старшiй сестрi Тамарi було вже шiсть рокiв, братовi Колi - три, а братовi Костi - один рiк.

I ось влiтку, 5 серпня 1936 року в селi Кальня-Деряжня Хмельницько╖ областi народився Вiктор. Але ця дата не точна. Пiд час вiйни всi документи велико╖ родини згорiли, i бабуся вiдновлювала метрики вiсьмох дiтей, що залишилися, по пам'ятi, iнодi помиляючись у числах. Згiдно з метрикою, день народження тата був 5 серпня. Так ми його святкували весь час. Вже коли тато вийшов на пенсiю, до нього в Одесу при╖хала вiдпочити на морi сестра Тамара. Дiзнавшись, що ми збира╓мося святкувати татiв день народження 5 серпня, вона заявила, що точно пам'ята╓, що вiн народився не п'ятого, а сьомого серпня. Тато легко переключився на нову дату, i ми надалi вiдзначали його день народження сьомого серпня.

Зi здоров'ям татовi не пощастило. Вiн ╓диний iз усiх дiтей отримав вiд бабусi всi спадковi хвороби Сухорукових - жахливi головнi болi та сильнi носовi кровотечi. Роки у три Вiтя перестав рости i став стрiмко худнути. Поки батьки були на роботi, за малюками доглядала нянька - сiльське дiвчисько рокiв десяти-одинадцяти. Батько вирiшив пiдглянути за тим, як вона справля╓ться з дiтьми i виявив, що вона просто запихала кашу в горло маленькому Вiтi. Система травлення була порушена i вся ╖жа виходила транзитом назовнi. Няньку вигнали, i всi ╖╖ обов'язки лягли на плечi дев'ятирiчно╖ Тамари. ╥╖ дитинство, яке i так було не радiсним, закiнчилося остаточно. Вiтя став ╖сти нормально, набрав вагу i знову почав рости, практично, як усi. Але проблеми зi шлунком i кишковиком у нього все ж таки залишилися на все життя. До само╖ смертi вiн мучився запорами, що тривали тижнями.

У п'ять рокiв у нього щось сталося з ногою. М'ясо гнило до кiстки, у лiкарнi сказали, що врятувати ногу не вдасться i ╖╖ треба вiдрiзати. Повозивши сина по кiлькох лiкарнях в найближчих мiстах i отримавши таку ж вiдповiдь, батько заявив:

- Ногу вiдрiзати ми завжди встигнемо! А поки що спробу╓мо вилiкувати iншим способом!

То був дуже жорстокий спосiб. Напо╖вши сина самогонкою замiсть анестезi╖ та прив'язавши його до столу, ветеринар Дем'ян випалював тканини, що гнили, сiрчаною кислотою. Випалював доти, доки не залишилися тiльки здоровi.

- Були б кiстки, а м'ясо наросте!

При цьому кiстка пiд дi╓ю кислоти розм'якшилася. Щоб вона не деформувалася, вiн змайстрував розбiрну дерев'яну систему на шарнiрах, яка одягалася на ногу i тримала кiстку в правильному положеннi. Через деякий час Вiтя вже мiг ходити на милицях, а через рiк про цю операцiю нагадували тiльки вм'ятини на шкiрi, схожi на вiспини. Нога повнiстю видужала. Настiльки, що Вiктор потiм успiшно пройшов медкомiсiю та став кадровим офiцером. Хоча на правiй iкрi на все життя залишився розсип цих нi для кого незрозумiлих "вiспин".

Коли у п'ято╖ дитини - Петра - пiсля перелому неправильно зросла рука i всi лiкарi в один голос сказали, що рука не працюватиме нiколи, Дем'ян взявся за лiкування i цього сина. Лiкування почалося iз вимiрiв, розрахункiв та виготовлення спецiального пристосування з гирями. Закувавши руку Петi в цей пристрiй, Дем'ян через добу змiнював спосiб роботи свого винаходу. В один день гирi розтягували руку, розгинаючи ╖╖ в лiктьовому суглобi, що зрiсся, в iнший - стискали, змушуючи суглоб згинатися назад. Приблизно за пiвроку таких "тортур" суглоб розробився, i рука стала здоровою. Згодом Петро став iнженером.

Взагалi, батько часто лiкував людей сво╖ми особливими методами. Так, вже пiсля вiйни, у трепанацi╖ черепа сусiдського дiвчиська брали участь майже всi члени родини. Асистувала "хiрургу" чотирнадцятирiчна Тамара. Одинадцятирiчний Микола та дев'ятирiчний Костянтин рубали дрова, розпалювали пiч та пiдтримували в нiй вогонь. Семирiчний Петро носив воду, а восьмирiчний Вiктор кип'ятив iнструменти. До речi, набiр хiрургiчних iнструментiв дореволюцiйного виготовлення батько возив iз собою завжди. Як i книги з медицини. Навiщо вони були потрiбнi звичайному ветеринару? Мама Тетяна готувала бинти з простирадл, а п'ятирiчна Надя згортала ╖х у рулони.

Обривши частину голови пацi╓нтки, Дем'ян зробив надрiз на шкiрi, просвердлив у черепi дiрку i щось вирiзав iз мозку. Що саме? Вiктор туди не заглядав. Вiн взагалi близько не пiдходив до столу. Просто потiм це "щось" Тамара кинула в пiч разом iз закривавленими бинтами. Дiвча вижило i потiм жило ще досить довго, навiть не згадуючи про хворобу.

Вiйна.

Як не дивно, нiмцi у життi сiм'╖ Цимбалюкiв траплялися не дуже жорстокi. Дякувати Богу, ╖м не довелося зустрiтися з рашистами! Не знаю, в якому селi тодi жила батькова родина, але, як завжди, квартира була при школi. Це було двi-три кiмнати з кухнею та окремим входом. Декiлька нiмцiв розселилися в чотирьох класних кiмнатах само╖ школи.

Тато розповiдав, як вiн, тодi ще шестирiчний хлопчик, "воював" iз фашистами.

- Була зима. Снiгу випало по колiна. А туалет у нас був у дворi. Одна дерев'яна кабiнка i для сiм'╖, i для школи. Увечерi, коли було вже зовсiм темно, менi захотiлося в туалет по-великому. По маленькому взимку зазвичай ходили на вiдро. I ось я, надiвши на босу ногу валянки i накинувши стьобаний бушлат, побiг до туалету. Тiльки-но впорався зi сво╖ми справами i почав натягувати штани, як дверi смикнув нiмець. Я злякався i затих. Нiмець смикав дверi i щось кричав нiмецькою. Менi ставало все страшнiше, i я намагався навiть не дихати. Потоптавшись хвилин з десять бiля зачинених дверей, нiмець вiдiйшов убiк i сiв за сара╓м. (Звернiть увагу: не став стрiляти автоматною чергою по туалету, не став вибивати дверi ногою, i навiть не влаштовував розбiрок пiсля того, як спорожнився! Не те, що рашисти у вiйнi 2022-2026 рокiв, якi тiльки й вмiють, що воювати з дiтьми, жiнками та iншими мирними мешканцями!) А я в цей час тихенько вiдчинив дверi та кинувся до хати. Упоравшись зi страхом, я розповiв сво╖м братам i сестрам, як я смiливо, по-партизански, "воював" iз нiмцем!

Що робив пiд час окупацi╖ ╖хнiй батько? Коли почалася вiйна, йому, батьковi вiсьмох дiтей, було лише сорок три роки, але до армi╖ його не забрали. Може, просто не встигли? Чи врахували його багатодiтнiсть? Для нiмцiв вiн нiчого не робив. Вiн казав, що зовсiм не розумi╓ться на медицинi. Що вмi╓ абияк справлятися з тваринами, i те не завжди вдало. А сам iнодi ночами кудись йшов, прихопивши свiй дореволюцiйний хiрургiчний набiр.

Влiтку 1942 року народився останнiй син у сiм'╖ Цимбалюкiв - Юрiй. У матерi почалася сильна кровотеча, яку лiкарi нiяк не могли зупинити. (Знову ж таки, зауважте: при нiмцях в окупованих населених пунктах продовжували працювати медичнi установи для населення. Не те, що за рашистiв у ХХI столiттi!) Поборовшись за ╖╖ життя, вони вiдпустили ╖╖ вмирати. Батько привiз ╖╖ додому на возi. Вона була непритомна. Змусив дiтей перенести з двору до будинку ванну, де вони купалися влiтку на дворi, уклав туди майже мертву дружину, залив водою i змусив дiтей стежити за градусником, пiдтримуючи температуру води 28 градусiв. А сам у цей час готував iз якихось трав зiлля. Що то були за трави? Секрет так i залишився не розкритим.

Наступного дня з лiкарнi при╖хав лiкар iз санiтарами, щоб забрати мертве тiло. Яким ж був ╖х подив, коли "померла" зустрiла ╖х клопотами бiля плити i запропонувала свiжо звареного борщу!

"Цигани ╖дуть!"

Майже щороку родина пере╖жджала з одного села до iншого. Щоразу всi пожитки вкладалися на вiз, у нього запрягався кiнь, що належав особисто Дем'яну Мартиновичу, мама з молодшими теж сiдали на вiз, а старшi йшли за ним пiшки. Усi смаглявi, чорнявi, кучерявi.

- Цигани! Цигани ╖дуть! - Кричали мiсцевi хлопчаки, побачивши багатодiтний вiз.

Вiз пiд'╖жджав до школи, вся родина починала розвантажувати речi i заселятися в директорську квартиру. При╖хала нова директорка школи, а з нею й новий ветеринар.

Найбiльше часу Вiтя проводив зi старшими Колею та Костею та з молодшим на рiк Петею. Якщо хоч когось з сiм"╖ ображав хтось iз мiсцевих, всi вчотирьох потiм вистежували його, вичiкували, поки вiн опиниться один, i давали йому по заслугах, примовляючи:

- Запам'ятай та iншим скажи: Цимбалюкiв чiпати не можна!

Але й по одному вони билися вiдчайдушно. Якось увечерi до будинку прийшов один iз сусiдiв iз хлопцем рокiв чотирнадцяти. У хлопця був розквашений нiс i пiдбито око.

- Ось, подивiться! Це ваш зробив!

Дем'ян Мартинович гаркнув:

- Ану, за зростом ставай!

Всi хлопцi вийшли в передню кiмнату i вишикувалися в шеренгу по зросту.

- Який? - Коротко запитав батько i погрозливо подивився на найстаршого - тринадцятирiчного Колю.

- Ось цей! - Схлипуючи, показав пальцем побитий на маленького та худого десятирiчного Вiктора.

Батько хлопця крякнув. Його оболтус був на три роки старший, на голову вищий i вдвiчi ширший.

- Точно цей? - Здивувався Дем'ян Мартинович. - Може, он той?

- Нi, цей! Ай! - Його батько вiдважив йому дзвiнкого ляпаса i потяг на подвiр'я.

Там, вiдважуючи побитому синовi тумаки, вiн примовляв:

- Ти мовчав би, що такий шкет тебе перемiг! Сором! Я думав, що це старший!... - Так з тумаками i ляпасами вiн i погнав свого сина додому.

Взагалi-то, в тi часи тумаки, ляпаси, биття ременем або рiзками в усiх сiм'ях вважалися звичайними методами виховання. Навiть мама Таня могла вiдважити ляпас будь-якому зi сво╖х дiтей i навiть огрiти полiном, що пiдвернулося пiд руку. Батько на все це дивився крiзь пальцi, тiльки одного чiпати не дозволяв:

- Вiктора не бий! З нього вийде або видатна людина, або великий ледар.

Вчитися у школi, де директору╓ мама, було дуже складно. До сво╖х вона висувала пiдвищенi вимоги. Тому вже з четвертого класу Вiктор переводився до школи, яка iнодi знаходилася за кiлька кiлометрiв вiд свого села. У будь-якiй iншiй школi вiн був вiдмiнником, а у сво╖й мiг розраховувати лише на трiйки.

Всi Цимбалюки, як я вже казала, були чорнявими та кучерявими. Один хлопчик постiйно дражнив Вiктора за це його пружинне волосся. Вiктор переживав, а потiм випадково дiзнався, що той, виявля╓ться, дражнив його вiд заздрощiв, а сам ночами намагався накручувати сво╓ волосся на саморобнi бiгудi, але в нього нiчого не виходило.

Незважаючи на iнтелiгентнi посади, батьки змушенi були утримувати господарство. То були i птахи, i свинi, i кiнь, i город. Усi обов'язки було розподiлено мiж дiтьми. Треба було i в городi попрацювати, i в нiчне влiтку з конем ходити, i ╖жу щодня на десятьох приготувати, i випрати, i пошити, i посуд помити... Мiй тато казав, що всi цi роботи дiти виконували порiвну. Але його сестра Надя розповiдала, що все вiдбувалося трохи iнакше. Вiктор дуже багато читав, мав феноменальну пам'ять i вмiв дуже цiкаво розповiдати про прочитане. Коли всi починали, наприклад, чистити картоплю, вiн теж брав нiж, сiдав у спiльне коло та починав розповiдати. А коли вiн розповiдав, вiн не помiчав, що нiж у його руках переста╓ чистити картоплю, а почина╓ виконувати зовсiм iншу функцiю, пiдкреслюючи розповiдь.

- Вiн розповiда╓, нiчого навколо не помiчаючи, а ми слуха╓мо та робимо роботу за нього. - Розповiдала Надя.

Найбiльше Вiктор любив iсторiю, особливо давнi цивiлiзацi╖. Якось вiн дiлився прочитаним iз якимись мужиками:

- Ось не розумiю, чому, коли фараон вирiшив об'╓днати Пiвнiчний та Пiвденний ╢гипти в ╓дину кра╖ну, пiвнiчний народ став цьому чинити опiр? Адже це так здорово - одна, ╓дина, велика i сильна держава!

Один iз мужикiв спокiйно запитав:

- А де хлiб вирощували?

- У Пiвнiчному ╢гиптi.

- Ось тобi й вiдповiдь. Кому захочеться сво╓ю працею годувати дармо╖дiв?

Це був перший дзвiнок сумнiвiв щодо доцiльностi для народiв виникнення великих iмперiй та Радянського Союзу зокрема.

Але тодi Вiктор ще вiрив i соцiалiстичнiй пропагандi, i iдеям комунiзму, i правильностi вчинкiв комсомолу. Так, наприклад, десь там нагорi вирiшили, що необхiдно заборонити людям ходити в укра╖нських вишиванках. Прибравши традицiйний одяг iз повсякденного життя укра╖нцiв, влада таким чином сподiвалася вiдтiснити й iншi укра╖нськi традицi╖ на другий. план. Комсомольцi-старшокласники мали стояти зранку на входi до школи i не впускати до не╖ тих, хто прийде у вишиванцi. Вiдвiдування школи учнями рiзко знизилося. Коли Вiктор задумався над цим, то зрозумiв, що у багатьох у тяжкi пово╓ннi часи iншого одягу просто не було. Де його було купити i за що? А вишиванки передавалися у спадок iз поколiння до поколiння i зберiгалися у скринях. Однi одягалися щодня, iншi - лише у свята. Якщо не можна ходити до школи у вишиванцi, то що, голими приходити?

А 1947 року знову настав голод. Тамара вже навчалася у медичному училищi та з родиною не жила. Треба було рятувати сiмох дiтей, що залишилися, яким було 14, 12, 11, 10, 8, 7 i 5 рокiв. Вiктор пам'ятав, як вони бiгали селом, полями, лiсом у пошуках ╖жi. Знаходили якiсь корiнцi, пташинi яйця, ╖жакiв - все це було ╖стiвним. Мама пекла хлiб iз трави, варила суп iз чогось незрозумiлого, що просто не лiзло в горло. Тато перед кожним прийомом ╖жi шикував усiх дiтей у чергу, брав велику ложку i змушував кожного випити з не╖ самогонку - для апетиту, яку сам iз чогось гнав для медичних цiлей. З того часу Вiктор не мiг пити нiчого спиртного до кiнця життя. Проте цей голод пережили всi!

Вiйськове училище.

Коли тато закiнчував десятий клас, йому було лише 15 рокiв, бо за один iз навчальних рокiв вiн примудрився пройти два класи. У село при╖хав агiтатор вiд вiйськово-морського училища i став мальовничо розписувати, яка прекрасна доля чека╓ на того, хто його закiнчить. Багато хто йому повiрив, але поступати по╖хали всього тро╓. Серед них був i Вiктор.

Влiтку 1952 року в Калiнiнградське училище морсько╖ авiацi╖ з трьох успiшно склав iспити лише вiн один. Дво╓ його товаришiв вирушили додому. Заповнюючи папери про вступ до училища, хтось раптом помiтив, що йому ще нема шiстнадцяти рокiв! Що робити? Якщо повернутись назад, то всi подумають, що i вiн не зумiв скласти iспити... До його шiстнадцятирiччя залишалося менше мiсяця. Була скликана рада викладачiв.

Однi викладачi пiдкреслювали його чудове знання шкiльно╖ програми, iншi наголошували на здоров'╖, адже тодi, пiсля вiйськового та голодного дитинства не у всiх воно було задовiльним. Начальник циклу фiзично╖ пiдготовки пiдполковник Гапонов помiтив його незвичайну силу.

- Такий худий, але мiцний i жилавий! Вiн пiдтягу╓ться на турнiку, як справжнiй спортсмен, менi саме таких не вистача╓. Ви тiльки подивiться, скiльки вiн вiдтиснув на силометрi!

Справдi, його сила, згiдно з записами пiсля силометра, займала одну з найвищих позицiй. Насправдi Вiктор схитрував. У той час, як вiн стискав пружину силометра, вiн робив рiзкий рух рукою вниз i непомiтно стукав себе по стегнi - удар на пружину припадав з двох сторiн i результат був значно бiльшим. Але цього нiхто не знав, тому було прийнято компромiсне рiшення, що вiн зарахову╓ться до училища без присяги, а присягу здасть окремо, у серпнi, коли йому виповниться 16 рокiв.

Цього ж лiта родина Цимбалюкiв пере╖хала на нове мiсце - Тетяну Сергi╖вну призначили директором середньо╖ школи No4 у мiстi Тернополi. На той час Тамара вже працювала хiрургiчною медсестрою в однiй iз лiкарень Тернополя, вийшла замiж i народила сина ╢вгена. Коля та Костя навчалися у технiкумах. З батьками залишилася молодша половина дiтей - Петя, Надя, Шура та Юра.

Вирушаючи у свою першу вiдпустку пiсля закiнчення першого курсу, Вiктор як найдорожчий подарунок вiз два буханцi хлiба. Яке було його здивування, коли при╖хавши до Тернополя i вийшовши з вокзалу, вiн побачив на вiтринах магазинiв хлiб та жодних черг до них! Голоду вже не було.

В училищi було непогане харчування та режим. Вiктор, який голодував ранiше став рости i вирiс настiльки, що до кiнця навчання на четвертому курсi ╖хню роту називали "Ротою гончих псiв" - всi в нiй були високими, стрункими, швидкими i сильними.

Але спадковi хвороби нiкуди не подiлися. Якщо головний бiль можна було приховати, то носовi кровотечi приховувати не завжди вдавалося, адже вони могли початися прямо на лекцi╖ або пiд час фiзпiдготовки. Вiктор скiльки можна було приховував вiд начальства, але коли це не вдавалося, його вiдправляли до шпиталю на лiкування. Чого тiльки з ним не робили! I припiкали слизову, i вiдшаровували ╖╖, i чимось кололи! Зрозумiло, нiщо не допомагало, а вiдмовитись тодi було не можна, це вважалося б симуляцi╓ю.

В одному зi звiльнень вiн познайомився з дiвчиною на iм'я Лариса, вона йому навiть сподобалася, особливо ╖╖ маленькi бiлi зубки, схожi на перли. Про це вiн писав в одному зi сво╖х юнацьких вiршiв. Лариса жила у сво╖й квартирi, а де були ╖╖ батьки, невiдомо. У них була чудова бiблiотека, що й привабило Вiктора, який любив читати. Лариса навчалася в iнститутi i дозволила приходити читати книги навiть за ╖╖ вiдсутностi. У тi часи люди жили настiльки бiдно, що злодi╖ по квартирах майже не лазили. Багато людей ховали ключi вiд квартири пiд килимком бiля дверей. Навiть ми вже у 1965 роцi теж так робили.

Якось Вiктор пiшов у звiльнення i вирушив на квартиру Лариси. Вдома ╖╖ не було, але ключ, як завжди, був пiд килимком. Вiктор вiдчинив квартиру, знову поклав ключ пiд килимок, зайшов у коридор i зачинив дверi. У кiмнатi вiн вибрав якусь книгу i почав читати, сiвши за стiл. Раптом у замку повернувся ключ i в коридорi почулися голоси. Лариса прийшла не одна, а з хлопцем. Вiктор пiдскочив, схопив книгу i сховався у шафi, залишивши собi невелику щiлину.

Пара, що увiйшла, вiдразу ж впала на лiжко i почала цiлуватися. На пiдлогу полетiв одяг. Не чекаючи, поки почнеться "найцiкавiше", Вiктор зiрвав з вiшалок купу одягу, що висiв у шафi, прикрився ним i, прикидаючись захопленим зненацька злодi╓м, кинувся до дверей. На сходах вiн розкидав "вкрадений" одяг i вискочив надвiр.

Бiльше у звiльнення Вiктор не ходив, на училищнi танцi теж. Навiщо, коли в училищi ╓ чудова бiблiотека? Весь вiльний час вiн читав, iнколи писав вiршi. (Зошит з його курсантськими вiршами на початку сiмдесятих рокiв я знайшла на горищi бабусино╖ тернопiльсько╖ квартири).

Тiльки одного разу вiн щось проспорив сво╖м однокурсникам i змушений був пiти на танцi, куди, теж уперше, прийшла Нелла Колод╓ж. Обидва вперше прийшли на танцi i одразу ж знайшли одне одного! Спочатку вони зустрiчалися в Калiнiнградi, потiм, коли училище перевели до Виборгу, вже там.

Взимку 1956 року курсант Цимбалюк прямо на однiй з лекцiй виступив з критикою полiтики Сталiна. Це було нечувано! Його одразу ж посадили у кам'яний мiшок Виборзько╖ фортецi. Там не було навiть нар, було холодно, з кам'яних стiн капала вода, свiтло в камеру не надходило, а в темрявi по кам"янiй пiдлозi бiгали пацюки.

╥сти йому не давали кiлька днiв. Потiм раптом чомусь почали годувати та викликати на допити. Розпитували про його позицiю дуже чемно, не били. Основним та щоденним питанням було:

- А хто в тебе ╓ у Кремлi? Якийсь родич? Якийсь знайомий?

Вiктор нiчого не розумiв. Знаючи про Сталiнськi репресi╖, про штучний Голодомор в Укра╖нi, про депортованi iз Захiдно╖ Укра╖ни тисячi людей, про масовi розстрiли та табори, вiн вважав, що йому вже не жити. I раптом, за кiлька днiв ввiчливих допитiв, його звiльнили та вiдновили в училищi.

Виявля╓ться, 25 лютого 1956 року Хрущов виступив iз трибуни ХХ з'╖зду КПРС iз критикою полiтики Йосипа Сталiна. Газета "Правда" опублiкувала цей виступ, i вiн майже повнiстю збiгався з тим, що говорив курсант Цимбалюк. Але ж не мiг дваддцятирiчний хлопчик сам додуматися до таких висновкiв! Очевидно, йому про це хтось розповiв. Хтось близький до Кремлiвських кiл... Вiдпустити його вiдпустили, але справу на нього завели. До кiнця розпаду Радянського Союзу воно займало безлiч томiв. Iз цi╓ю справою тато ознайомився вже пiсля знаменитого ГКЧП - серпневого перевороту 1991 року.

Пiсля кiлькох днiв, проведених у темрявi, холодi та голодi кам'яного мiшка Виборзько╖ фортецi, здоров'я Вiктора похитнулося. Вночi вiн прокинувся в темрявi, навпомацки вийшов у коридор i спитав:

- Дневальний, ти на мiсцi?

- Так точно.

- А лампочка у тебе горить?

- Горить.

- Тодi викликай лiкаря!

Вiн повнiстю ослiп. Кiлька днiв спокою, тепла та гарного харчування швидко повернули його до норми. Але поки вiн лежав у шпиталi, з ним стався дивний випадок. Був ясний сонячний день. Вiктор лежав на лiжку один у палатi. Раптом перед ним постала жiнка в чорному. Вона стояла i мовчки дивилася на нього. Вiктор спробував iз нею заговорити, але вона не вiдповiдала. Тодi вiн пiдвiвся i пiдiйшов до жiнки. Та вiдiйшла на кiлька крокiв назад. Вiн простягнув до не╖ руку i рука пройшла крiзь тiло. Хтось, може, й злякався б, але мiй тато завжди любив ставити експерименти. Вiн почав обходити жiнку, але вона, не розвертаючись, увесь час опинялася до нього обличчям. Вiн проходив крiзь не╖ i рiзко розвертався - вона стояла обличчям до нього. Так вiн експериментував хвилин з десять, доки не втомився. Тодi вiн лiг у лiжко i заснув. Коли вiн прокинувся, нiяко╖ жiнки у палатi бiльше не було.

Влiтку на останньому курсi, коли Вiктор уже зустрiчався з Неллою, вiн, за прикладом iнших курсантiв, скуштував пиво з бочки. Усi пили та розхвалювали, а Вiкторовi воно не сподобалося. Молоко було набагато смачнiше. Вiктор пiшов у магазин, купив лiтрову пляшку молока i одразу, у магазинi, почав пити. Усi покупцi дивилися на нього, як на якесь диво - моряк п'╓ молоко! Бачачи таку увагу, Вiктор став навiть покрякувати вiд задоволення i залпом допив пляшку. Деякi з чоловiкiв теж пiшли купувати молоко. Ось така безкоштовна реклама молока!

Випускнi iспити теж сталися iз пригодами. Просталiнськи налаштоване керiвництво училища вирiшило випустити Цимбалюка без диплома. Мовляв, не зумiв скласти випускнi iспити. Але так сталося, що в цей час до училища при╖хав iз перевiркою генерал iз Москви. Хоча Вiктору i було сказано, що вiн до iспитiв не допущений, той з'явився на iспит i вiдрапортував:

- Курсант Цимбалюк для складання випускного iспиту прибув!

- Кругом! Кроком руш! - Наказав начальник.

- А що таке? - Запитав московський генерал. - Чому кругом?

- Курсант Цимбалюк до iспитiв не допущений!

- Чому?

- Через неуспiшнiсть.

- Покажiть журнали!... Але тут однi п'ятiрки?! У чому проявля╓ться неуспiшнiсть?

- Курсант Цимбалюк не готовий до складання iспиту!

- Курсант Цимбалюк, Ви готовi до iспиту? - Звернувся генерал до Вiктора.

- Так точно, товаришу генерал! - Вiдповiв Вiктор.

Начальники довго сперечалися i, нарештi, вирiшили, що всi iспити Цимбалюк ма╓ скласти прямо зараз, за один раз, з усiх предметiв, у присутностi всiх начальникiв кафедр та самого генерала. Хоч як намагалися викладачi "завалити" невгодного курсанта, ╖м це не вдалося. Усi його вiдповiдi були не просто правильними, а блискучими. Не смiючи суперечити генералу, вони були змушенi присво╖ти випускнику звання молодшого лейтенанта та видати диплом.

А до "Особисто╖ справи Цимбалюка", ведено╖ КДБ, була внесена замiтка з великим знаком питання: "Рука у Москвi?"

До речi, ходили офiцери морсько╖ авiацi╖ у морськiй формi, а разом iз дипломом ╖м вручався iменний морський кортик. Тi кортики були зовсiм не такими, як у сучаснiй армi╖. По-перше, рукоять кортика була зроблена з натурально╖ слоново╖ кiстки, а по-друге, ефес i бляхи на пiхвах були позолоченими.

Пiвроку Вiктор служив у Виборзi, продовжуючи зустрiчатися зi студенткою математичного факультету педiнституту Неллою Колод╓ж. До речi, дивне спостереження: коли вони гуляли мiстом, завжди бiля одного й того самого дерева у Вiктора починалася носова кровотеча. Доводилося зупинятися, сiдати на лаву i чекати, коли вона закiнчиться.

А 30 грудня 1956 року двадцятирiчний молодший лейтенант морсько╖ авiацi╖, технiк лiтакiв Вiктор Дем'янович Цимбалюк та двадцятирiчна студентка другого курсу педагогiчного iнституту Нелла Григорiвна Колод╓ж розписалися. Тато був старший за маму всього на чотири мiсяцi.

Новий 1957 рiк зустрiчали вже новою великою родиною.

А через рiк, 9 сiчня 1958 року, у них народилася я. Мама згадувала, що тi╓╖ ночi у Виборзi була сильна хуртовина, машини не ╖здили, i ╖м довелося йти до пологового будинку пiшки. Я народилася без п'яти хвилин дванадцято╖ вечора.

За час навчання Вiктора у вiйськовому училищi Тетяна Сергi╖вна розлучилася зi сво╖м чоловiком, який продовжував "бiгати по бабах". Дем'ян Мартинович ще жив у Тернополi, але я його нiколи не бачила. Папа казав, що батьковi дуже не сподобалося, що вiн вступив до вiйськового училища.

- Ми воювали iз золотопогонниками! - Згадував вiн свою революцiйну молодiсть. - А ти тепер носиш погони!

Коли тато одружився з мамою, невiстку вiн теж не признав:

- Вона бiла! Нам така не пiдходить!

Так, всi Цимбалюки, крiм Шури та Юри, були смаглявими, з карими очима i з чорним кучерявим волоссям. Маминi ╓врейськi бабуся та дiдусь, колись не прийняли руську Нiну, свiтлу Неллу не прийняв i Дем'ян.

Через кiлька мiсяцiв пiсля мого народження тата вiдправили служити у Котли Ленiнградсько╖ областi, а незабаром - у Котли вже у Польщi. Мама перейшла на заочне навчання, а тато 1960 року вступив на фiлософський факультет Ленiнградського Унiверситету на заочне вiддiлення.

Тато служив i в Прибалтицi, i в Польщi, i в Захiднiй Укра╖нi, i в Забайкаллi, i в Нiмеччинi, i в Криму, i в Полтавi, i в Одесi. I вся наша родина завжди пере╖жджала разом iз ним. Закiнчивши фiлософський факультет у Ленiнградському Унiверситетi, вiн там же захистив дисертацiю, став кандидатом фiлософських наук, викладав спочатку у вiйськових вечiрнiх унiверситетах, потiм у вiйськових училищах, а вийшовши у вiдставку, у цивiльних ВНЗ. Причому постiйно займався також i полiтичною i суспiльною дiяльнiстю, за що й потрапив на сторiнки книги "Хто ╓ хто в Укра╖нi".


Хто ╓ хто в Укра╖нi.

Про те, яким вiн був татом, я напишу у сво╖х особистих спогадах. А в цьому роздiлi хочу показати, яким вiн був громадським та полiтичним дiячем. Для цього звернiмося до офiцiйних джерел.

У книзi "Хто ╓ хто в Укра╖нi" за 1997 рiк на сторiнцi 548 чита╓мо: "Цимбалюк Вiктор Дем'янович, кандидат фiлософських наук (з 1972 року), доцент (з 1978), полковник запасу, керiвник агiтацiйного вiддiлу НРУ (Народного Руху Укра╖ни) (з 05.1994), член президi╖ Центрального Проводу Руху (з 12.1999). товариства "Меморiал" iм. В. Стуса (з 1990), голова Секретарiату Всеукра╖нського об'╓днання ветеранiв (з 1996). Народився у селi Кальня Деряжнiнського району Хмельницько╖ областi, укра╖нець; батько Дем'ян Мартинович (1889-1979) - ветеринарний лiкар; мати Тетяна Сергi╖вна (1905-1983) - вчитель росiйсько╖ мови та лiтератури; дружина Нелла Григорiвна (1936) - бухгалтер, пенсiонер; донька Галина (1958-) - iнженер-будiвельник, учитель математики; донька Марина (1959-1991) - iнженер-будiвельник, художник. Освiта: вiйськово-морське авiацiйно-технiчне училище (1953-1957); авiацiйний технiк-механiк; Ленiнградський унiверситет, фiлософський факультет (1960-1965), фiлософ; кандидатська дисертацiя "Соцiальна психологiя, ╖╖ специфiка та механiзми" (1972). 33 роки служив в армi╖ - Прибалтика, Ленiнград, Прикарпаття, Забайкалля, Ки╖в, Одеса, Польща, НДР. Закiнчив службу начальником кафедри соцiальних дисциплiн Одеського вищого об'╓днаного вiйськового училища (1986). 1989-1994 - голова Одеського "Меморiалу", делегат установчого з'╖зду Всесоюзного товариства "Меморiал" iм. Сахарова; 1988-1990 - член правлiння "Меморiалу" iм. Сахарова. 1989 - делегат та один iз органiзаторiв першого з'╖зду "Меморiалу" iм. В. Стуса. Делегат першого з'╖зду та один iз органiзаторiв ТОУ (Товариства Офiцерiв Укра╖ни); 1991-1994 - член правлiння ТОУ. 1989-1994 - голова Одесько╖ обласно╖ органiзацi╖ НРУ (Народного Руху Укра╖ни). Нагороджений 9-ма медалями. Диплом II ступеня Всесоюзного товариства "Знання" за найкращу книгу (1981). 50 наукових статей, книги: "Ми та наша сiм'я" (1981), "Сiм'я: соцiально-психологiчнi та етичнi аспекти" (1989). Захоплення: лiтература, iсторiя, фiлософiя, туризм, рiзьблення по дереву."

2001 року було видано наступне видання книги "Хто ╓ хто в Укра╖нi", до яко╖ автори просто переписали те саме, що було у книзi за 1997 рiк. Тато дуже обурювався, бо за цей час встиг зробити ще багато чого, а видавцi полiнувалися навести довiдки.

З 1987 до 1992 року вiн був членом правлiння Одеського обласного фiлософського товариства, активний учасник полiтичних дискусiй. З 1988 року - голова Одеського та спiвголова Всесоюзного "Меморiалу" iменi Сахарова, з 1989 року - голова Одеського та спiвголова Всеукра╖нського "Меморiалу" iменi В. Стуса. З iм'ям Вiктора Цимбалюка в Одесi та Одеськiй областi також пов'язанi Товариство укра╖нсько╖ мови та культури "Пiвденна Громада", Спiлка Офiцерiв Укра╖ни, Асоцiацiя репресованих та реабiлiтованих, розпочато боротьбу за Державну незалежнiсть Укра╖ни.

Його заслуга в тому, що продовжила сво╓ iснування музична школа No38, тодi приречена на закриття, а одеська школярка - переможниця конкурсу дитячого малюнку в Японi╖ здобула заслужений приз. На базi кiнотеатру "Укра╖на", що перестав працювати, вiн створив Центр укра╖нсько╖ культури в Одесi. Також вiн допомагав вiдкривати на Одещинi укра╖нськi школи.

Вiктор Цимбалюк був спiвзасновником товариства ветеранiв-укра╖нцiв, очолював його Одеську делегацiю на Другому Свiтовому з'╖здi ветеранiв-укра╖нцiв у Львовi.

1988 року, ще за Радянського Союзу, зiбравшись на черговому засiданнi "Меморiалу", Павличко, Драч та Цимбалюк дiйшли iде╖ створення Народного Руху Укра╖ни з метою об'╓днання людей всiх нацiональностей, полiтичних переконань, релiгiйних вiрувань на основi побудови незалежно╖ укра╖нсько╖ держави.

У лютому 1989 року в газетi "Лiтературна Укра╖на" було опублiковано проект програми Руху, написаний Цимбалюком та Драчом. А вже 26 серпня 1989 року в Одесi було створено першу органiзацiю Руху. Головою Одесько╖ обласно╖ органiзацi╖ Руху став доцент Вiктор Цимбалюк, спiвголовами - професори О. Уйомов та Л. Курчиков, доцент ╢. Акiмович, журналiст В. Грошко, кiнорежисер Ю. Чорний. Працювали дуже швидко, ╖здили областями Укра╖ни з метою створення подiбних органiзацiй. А з 6 по 8 вересня 1989 року у Ки╓вi вiдбувся Перший з'╖зд окремих обласних органiзацiй, на якому було започатковано Народний Рух Укра╖ни, головою якого обрали В'ячеслава Чорновола. Вiктор Цимбалюк став членом Центрального Проводу Руху та його офiцiйним iдеологом.

Коли вiдбувся ДКНП (ДКНП - ГКЧП - Державний Комiтет з Надзвичайного Положення в СРСР - група високопоставлених радянських керiвникiв, противникiв розпаду СРСР i перебудови, якi з 18 по 21 серпня 1991 спробували здiйснити путч заради збереження СРСР, усунувши вiд влади тодiшнього президента СРСР Михайла Горбачова), створювалися списки неугодних громадських дiячiв, якi насамперед пiдлягали розстрiлу. Вiктор Цимбалюк у цьому списку стояв пiд номером 19. Тато з членами Одеського Руху забарикадувалися у примiщеннi Центру Укра╖нсько╖ Культури (колишнiй кiнотеатр "Укра╖на") i протрималися там доти, доки путч не був пригнiчений.

Як тiльки 1991 року було проголошено незалежнiсть Укра╖ни, полковник у вiдставцi Вiктор Цимбалюк разом iз вiце-адмiралом Кожиним об'╖хали всi Кримськi та Пiвденнi вiйськовi частини Укра╖ни, приймаючи присягу у колишнiх офiцерiв Радянського Союзу на вiрнiсть Укра╖нi. Вiдразу було створено Товариство Офiцерiв Укра╖ни.

Пiсля того, як у незалежнiй Укра╖нi до влади прийшли прокомунiстичнi сили на чолi з Л. Кучмою, Вiктор Цимбалюк органiзовував масовi акцi╖ протесту, внаслiдок яких було призначено достроковi парламентськi вибори.

Рух став ╓диною реальною силою, що протистояла прокомунiстичному уряду, i Л. Кучма змушений був з ним рахуватися. При╖хавши на День мiста до Одеси, вiн, знаючи, хто iдеолог Руху, першим пiдiйшов потиснути руку Вiктору Цимбалюку, а потiм уже В'ячеславу Чорноволу.

Приблизно в той же час до Укра╖ни при╖хав В. Путiн, щоб намiтити основнi шляхи спiвробiтництва Укра╖ни з Росi╓ю так, щоб Укра╖на не могла йти шляхом iнтеграцi╖ до ╢вропи, а залишалася в росiйському пiдпорядкуваннi.

На багато питань Кучма вiдповiдав, що цього зробити не вдасться через опiр Руху, зокрема Цимбалюка. На що Путiн у серцях вигукнув:

- Та що ти, з одним Цимбалюком не можеш упоратися?!

Справлятися намагалися, але про це потiм. Скажу тiльки, що за протестнi демонстрацi╖ та iншi акцi╖ його неодноразово заарештовували беркутiвцi, про що писалося у газетах, де публiкувалися i вiдповiднi фотографi╖.

18 липня 1995 року було призначено похорон Святiшого Патрiарха Ки╖вського та всi╓╖ Укра╖ни-Русi Володимира. Вiдспiвування вiдбувалося у Володимирському кафедральному соборi. Спершу все було спокiйно. Пiсля служби труну винесли з собору надвiр i понесли бульваром Шевченка. Попереду йшли Фiларет та священнослужителi зi всi╓╖ Укра╖ни, народнi депутати, екс-президент Леонiд Кравчук, представники громадських органiзацiй, у тому числi Руху. Раптом, коли жалобна процесiя повертала на вулицю Володимирську, почулися звуки, подiбнi до пострiлiв, i крики жiнок. А потiм почалася бiйня. Беркутiвцi хапали будь-кого i били кийками по головах. Кадри цього побо╖ща розлетiлися телевiзiйними каналами та газетами. Усi, хто бачили закривавленого Вiктора Цимбалюка, дзвонили нам зi словами пiдтримки та спiвчуття.

З iнiцiативи Цимбалюка активiсти Руху одразу ж по гарячих слiдах почали писати "Бiлу Книгу "чорного вiвторка", упорядниками яко╖ стали Вiктор Цимбалюк, Микола Бичек та Олена Лодзинська, а коротку передмову написав В'ячеслав Чорновiл.

Вiктор Цимбалюк був членом Мiжнародно╖ комiсi╖ з гарячих точок, штаб яко╖ перебував у Лондонi, неодноразово брав участь у мiсiях в Африцi, Афганiстанi, Чечнi (Iчкерi╖), тощо.

У квартирi бiля самих дверей завжди стояв тривожний портфель iз найнеобхiднiшими речами. Iнодi вертолiт сiдав бiля будинку (будинок був бiля аеродрому), тато хапав портфель i за кiлька секунд вiдлiтав у небо. Вiн прощався з мамою, на ходу кидаючи:

- Я до Чечнi!

Але найчастiше мама не знала, куди вiн летить цього разу.

Вiктор Дем'янович Цимбалюк неодноразово балотувався у народнi депутати Укра╖ни, а також на посаду мера Одеси.

Вiн був помiчником-консультантом кiлькох народних депутатiв Укра╖ни, був членом багатьох громадських органiзацiй, наприклад, Соцiал-Демократичного Союзу Укра╖ни, Одесько╖ обласно╖ органiзацi╖ укра╖нських козакiв "Одеська Сiч" та iнших.

У 1996 роцi вiце-адмiрал Кожин з кiлькома представниками Руху та Союзу Офiцерiв при╖хали до Одеси для присво╓ння В. Д. Цимбалюку звання почесного адмiрала та нагородження його медаллю "Офiцерський хрест з мечами". А 2003 року його нагородили орденом "Укра╖нський орден Морський хрест" третього ступеня (з трьома дiамантами) та iменним офiцерським кортиком.

У цей час татовi вже зробили двi операцi╖ з видалення раку нирки та легень четвертого ступеня i вiн не виходив iз дому. Але навiть у такому станi вiн продовжував працювати на комп'ютерi, ведучи викривальну роботу проти Путiна, який вже тодi готувався до захоплення Укра╖ни. Про те, що у нас з Росi╓ю буде вiйна - чи то повномасштабна, чи то партизанська, тато здогадувався вже з 2004 року, але намагався всiма силами достукатися до громадськостi та урядiв обох кра╖н, щоб ╖й запобiгти.

Цю роботу в iнтернетi вели лише двi людини - мiй тато та його друг-помiчник Сашко, прiзвище якого я не знаю, але люди думали, що працю╓ величезна органiзацiя, в якiй ╓ i розвiдники, i аналiтики, i кореспонденти. Дехто пропонував i свою допомогу, але тато казав, що чим менше людей у цьому бере участь, тим важче буде вирахувати, звiдки ведеться трансляцiя.

Помер мiй тато 28 лютого 2007 року у вiцi 70 року.

За заповiтом, його прах розвiяли над морем у районi Аркадi╖ в Одесi.