# Сиджу та згадую-3-2: Географiя Мого Дитинства - Захiдна Укра╥на

Галина Викторовна Гайдученко

З Польщi ми по╖хали до Захiдно╖ Укра╖ни, в Iвано-Франкiвськ. Як ми думали, на завжди...

СИДЖУ ТА ЗГАДУЮ

Частина 3-2

ГЕОГРАФIЯ МОГО ДИТИНСТВА - ЗАХIДНА УКРА╥НА


Завжди з-за кордону до Радянського Союзу ми ╖хали через Брест, а звiдти туди, куди нам було треба. Цього разу ми мали ╖хати до Захiдно╖ Укра╖ни, майже туди, де у Тернополi жила бабуся Таня, але трохи далi, до мiста з довгою назвою Iвано-Франкiвськ.

До складу Захiдно╖ Укра╖ни входять дев'ять областей: Вiнницька, Волинська, Закарпатська, Iвано-Франкiвська, Львiвська, Рiвненська, Тернопiльська, Хмельницька та Чернiвецька.

Iвано-Франкiвська область знаходиться по сусiдству з Тернопiльською, трохи на захiд та на пiвдень, у Прикарпаттi.

Поки ╖хали плацкартним вагоном iз Польщi до Бресту, чули багато рiзних iсторiй. Деякi люди, якi ╖хали до Союзу вперше, дуже переживали з приводу проходження митницi. Ми до митних оглядiв давно звикли, вони нiколи не створювали нам труднощiв, адже й речей з нами завжди було мало. А от iншi...

Якась жiнка розповiдала:

- I ось розпочався митний огляд. Ця жiнка мала лише сумку i невелику валiзу, а ╖╖ донька - ляльку. Але всi речi перебирали дуже ретельно. Перебрали все, та нiчого не знайшли. Тодi митники вiдкликали дiвчинку убiк i запитують:

- У тво╓╖ мами ╓ золото?

- ╢! - Вiдповiла дiвчинка.

Митники знову почали обшукувати. Знову нiчого не знайшли. Знову питають у дiвчинки:

- То ╓ у тво╓╖ мами золото чи нi?

- ╢! - Вiдповiда╓ та.

- А ти можеш показати де воно?

- Можу! - Дiвчинка пiдiйшла до мами, засунула руку до ╖╖ кишенi i витягла з не╖ фольгу вiд цукерок. - Ось золото!

Всi у вагонi засмiялися. Ми з Маринкою саме незадовго до цього з'╖ли по шоколаднiй цукерцi, i в нас залишилася фольга. Фольгу ми нiколи вiдразу не викидали, всi дiти називали ╖╖ "золотом" та грали з ним якнайдовше, поки воно не розсипалося на дрiбнi шматочки.

- А у нас теж ╓ золото! - Вигукнула я. - Ось вiзьмемо та скажемо на митницi, що воно у нас ╓!

- Я вам скажу! - Обурилася мама. - Щоб нас там на кiлька годин затримали?

- У всiх вагонах, у яких нашi ╖дуть до Союзу, обов'язково ╓ особист (Особист - спiвробiтник КДБ). - Довiрчим напiвшепотом подiлився чоловiк тi╓╖ жiнки. - Вони пiдслуховують розмови пасажирiв та повiдомляють потiм на митницi. Мабуть, вiн чув, як дiвчинка казала про золото, i подумав, що це про справжн╓.

- А хто такий особист? - Запитала я.

- Це така людина - особа, яка вмi╓ уважно слухати, а потiм розповiдати про почуте iншим. - Пояснив тато.

- Отже, i про наше золото вiн почу╓? - Ми з Маринкою перезирнулися i акуратно склали сво╓ золото у кишенi.

- Звiсно, почу╓. - Сказала мама. - Тож досить балакати! Бо потiм клопоту не оберешся!

Але клопоту в нас не було i цього разу. Мабуть, особист, якщо вiн був у вагонi, зрозумiв, про яке золото у нас йшлося.

Натомiсть у наших сусiдiв по вагону митники конфiскували великий пакет iз яблуками. Жодних продуктiв тодi перевозити через кордон не можна було. Потiм ми бачили, як вони, склавши тi яблука у великий кульок з газети, йшли по перону та ╖ли ╖х.

Iвано-Франкiвськ i Тернопiль.

До Iвано-Франкiвська ми при╖хали на початку грудня 1964 року. Щойно зiйшли з по╖зда, одразу ж почули дивну розмову:

- Це Станiслав?

- Так, Iвано-Франкiвськ!

- А як же дiстатися Станiслава?

- Та це ж i ╓ Станiслав, його перейменували!

Отак ще на вокзалi ми дiзналися, що ранiше Iвано-Франкiвськ називався Станiславом.

Папа одразу ж розповiв нам iсторiю:

Ранiше, коли мiсто належало Польщi, тобто Речi Посполитiй, воно називалося Станiславiв. З 1772 до революцi╖ вiн входив до складу Габсбурзько╖ Австрiйсько╖ iмперi╖ та Австро-Угорщини i називався тодi Станiслав. За часiв ЗУНР (Захiдно-Укра╖нсько╖ Народно╖ Республiки) його знову називали Станiславiв, так само його називали i в Польськiй Республiцi 1919-1939 рокiв i навiть пiсля того, як згiдно з Договором Молотова-Рiбентропа Захiдну Укра╖ну при╓днали до Радянського Союзу. 1939 року його знову перейменували на Станiслав, а до трьохсотлiття мiста у 1962 роцi назву змiнили на Iвано-Франкiвськ, на честь укра╖нського поета та письменника. Виходить, що Iвано-Франкiвськом до нашого при╖зду вiн пробув лише 2 роки.

Просто з вокзалу, з речами та дiтьми, тато, взявши таксi, по╖хав у призначений гарнiзон. Капiтан Цимбалюк обiйняв майорську посаду начальника клубу в льотному мiстечку.

Це за кордоном радянським людям одразу надавали житло, а в Радянському Союзi все було не так. Одразу жодно╖ квартири нам не дали, сказали шукати самим. Батьки занесли речi до татового кабiнету, де був телефон, i почали дзвонити за номерами, вказаними в газетi. Як тiльки господарi квартир, що здавалися, дiзнавалися, що заселятися збира╓ться сiм'я з двома дiтьми, вони вiдразу ж вiдмовляли.

- Це ви домовлятися не вмi╓те! - Розсердився командир. - Ось я зараз подзвоню...

Але i йому всi вiдмовляли.

Тодi мама сказала:

- Отже, поки ми не знайдемо квартиру, житимемо в кабiнетi начальника клубу! (Тобто, в татовому). Не на вулицю ж нам iз дiтьми йти!

I тут у частинi з'явилася татова мама, наша бабуся Таня. Вона мала таку звичку - звалюватися на голову у найнесподiванiший момент, нiкого про це не попереджаючи. Дiзнавшись, що ми тепер житимемо по сусiдству, вона при╖хала з Тернополя, щоб допомогти нам облаштуватись. Але де було облаштовуватись? У кабiнетi гарнiзонного клубу?

- Це зовсiм не годиться! Я забираю Галку-Маринку до себе! Знайдете житло - тодi вiддам!

I того ж дня ми по╖хали з нею до Тернополя, так i не побачивши Iвано-Франкiвська.

***

Погода на початку грудня стояла вже досить холодна, хоч снiгу ще не було. Тому ми були в тих же червоних зимових пальтах, що й узимку в Бжезi. З бабусею жив Петько, а на час ╖╖ вiд'╖зду i Надя. Як тiльки бабуся повернулася додому разом iз нами, Надя пiшла до нового чоловiка, залишивши Петьку у бабусi.

Менi через пiвтора мiсяцi мало виповнитися сiм рокiв, Маринцi було шiсть i вiсiм мiсяцiв, а Петьковi зовсiм недавно виповнилося п'ять рокiв. Ось такою дружною компанi╓ю ми й зажили у бабусi.

У будинку було тепло i затишно, а на шафi постiйно говорило та спiвало радiо. У Польщi радiо вiщало росiйською, а тут, у Тернополi - укра╖нською. Його нiхто нiколи не вимикав, воно звучало потихеньку, що надавало домашнiй атмосферi ще бiльшого затишку.

Тепер, як цiлком дорослим та самостiйним людям, бабуся доручила нам самим ходити до магазину по хлiб та молоко.

- А куди йти? - Запитала я.

- На Костюшка! - Вiдповiв Петько. - Я покажу!

Вулиця Костюшка якраз перетинала ту вулицю, якою ми зазвичай йшли до Театрально╖ площi, саме на нiй була бабусина школа, школа No4. Найближчий до будинку продуктовий магазин знаходився на нiй, за школою, наприкiнцi вулицi.

Це зараз батькам не дозволя╓ться залишати дiтей без нагляду, а в тi роки дiти вже змалку гуляли самостiйно, могли пiти до магазину i взагалi куди завгодно. Купивши продукти, ми поверталися додому, роздягалися та мили руки. Потiм клали хлiб у круглу металеву хлiбницю-тацю, що стояла в сервантi. Сервант був лакований, свiтло-жовтого кольору. Вiн стояв на тонких нiжках, у нижнiй частинi його вiдчинялися тро╓ дверцят, за якими зберiгався посуд i кухоннi рушники та скатертини, а зверху, за склом, були двi полицi. Зверху злiва були ще однi непрозорi дверцята - туди i ставилася хлiбниця. Щоб порiзати хлiб, у цьому ж сервантi, мiж верхньою та нижньою частинами, висувалась кухонна дошка. Нам уже дозволялося покласти хлiб на дошку та ножем вiдрiзати потрiбну кiлькiсть шматкiв до обiду.

Поки ми ходили в магазин, бабуся закiнчувала приготування ╖жi, i ми сiдали обiдати. ╥ли завжди за круглим столом, що стояв у центрi кiмнати. Зазвичай стiл був накритий темною скатертиною з вiзерунком, а на обiд ця скатертина забиралася, з серванту дiставалася iнша - бiла, i стелилася на стiл. Якщо ми залишали на нiй плями, бабуся забирала скатертину у прання, але на ╖╖ мiсцi вiдразу ж з'являлася iнша, майже така сама. Тепер, коли людей у квартирi було небагато, все це виглядало цiлком гарно, тож ми з Маринкою не сидiли годинами над сво╖ми тарiлками, а ╖ли цiлком нормально.

Пiсля обiду була тиха година. Спати нас нiхто не змушував, бабуся лягала на лiжко в'язати чи вишивати, а ми могли чи то тихо пограти, чи то почитати. Я волiла лягати в кiмнатi на диван i читати. Маринка з Петькою йшли грати на кухню. Потiм ми знову гуляли, а ввечерi грали.

Телевiзорiв у тi часи у бiльшостi людей ще не було, i бабуся навчила нас грати у лото. Мабуть, i свiтло було не завжди, тому що я пам'ятаю, як ми сидiли за круглим столом при свiчках i грали в лото на копiйки. Для цього у бабусi завжди була припасена жменя монеток по однiй копiйцi. Перед грою бабуся дiлила ╖х усiм порiвну. Ми робили ставки, а той, хто вигравав, забирав ╖х собi. Наприкiнцi вечора ми рахували, хто ма╓ найбiльший виграш. Пiсля гри бабуся знову забирала всi копiйки та прибирала ╖х до наступного вечора.

Вранцi, вставши i вмившись над умивальником (пiдвiшений на стiнi залiзний умивальник з отвором, заткнутим стрижнем, який треба було пiднiмати рукою, щоб потекла вода; воду в нього наливали з вiдра), ми йшли до трюмо зачiсуватися. Трюмо на низенькiй полiрованiй тумбочцi стояло мiж двома вiкнами кiмнати. У лiвому кутку кiмнати просто на пiдлозi стояв великий фiкус, що дiставав вершиною майже до стелi, а праворуч було бабусине лiжко. Над лiжком висiв вишитий бабусею килим.

Поки ми зачiсувалися, Петька складав свою розкладачку i ставив ╖╖ мiж фiкусом та сервантом. Ми, причесавшись, прибирали постiль зi свого дивана, що примикав узголiв'ям до серванту, а iншою стороною - майже до само╖ грубки, i розкладали по ньому безлiч маленьких вишитих бабусею подушечок.

По iншу стiнку кiмнати, впритул до бабусиного лiжка, стояв великий комод з постiльною бiлизною i одягом, на якому в ряд вишикувалося дванадцять слоникiв зi слоново╖ кiстки. Слоники стояли за зростом i нам дуже подобалося грати з ними, а потiм знову вишиковувати на мереживнiй, в'язанiй гачком серветцi. Поруч iз комодом стояла тристулкова шафа з радiоприймачем нагорi. Для наших речей у цiй шафi бабуся видiлила двi полицi, все iнше залишалося у валiзi.

Поки ми приводили себе та кiмнату в порядок, бабуся готувала снiданок. За круглим столом стояло чотири стiльцi, на яких ми всi й розсiдалися, попередньо розстеливши обiдню скатертину та нарiзавши хлiб.

Пiсля снiданку ми йшли гуляти. Гуляли зазвичай у сво╓му та сусiднiх дворах, iнодi виходили на вулицю та переходили на iнший бiк канави. Перед обiдом бабуся посилала нас у магазин. Iнодi треба було спуститися в пiдвал за картоплею, iнодi пiднятися на горище за висохлою бiлизною. Все це ми робили втрьох, Петько взяв на себе обов'язок все нам показувати i всюди нас супроводжувати.

Разiв зо два на тиждень до нас приходив Женька, який уже навчався у шостому класi та продовжував займатися музикою. Його обов'язками тепер було принести воду вiд колонки та вугiлля з сараю, а також раз на тиждень натирати паркет мастикою. Ми в цей час мали витрушувати половики.

Половики теж були саморобними - бабуся нашила на мiшковину безлiч рiзних клаптикiв, так, що пришитi вони були лише однi╓ю стороною, решта сторiн вiльно бовталися, створюючи об"╓м. Таким чином, виходили килимки з "клаптиковим ворсом". За тиждень мiж клаптями накопичувалися i крихти, i пилюка, тож витрушувати було що.

Як бачите, обов'язкiв у нас було небагато, але Женька казав, що все це бабуся ма╓ робити сама, що вона нас всiх експлуату╓ та налаштовував проти не╖.

Зараз я розумiю, що наглядаючи за трьома дiтьми, бабуся без дiла теж не сидiла: треба було i випрати речi та бiлизну, i приготувати ╖жу, i сходити на базар, i помити нас у лазневий день, i прибирати квартиру, i мити сходовий майданчик.

Якось Женька, закiнчивши з пiдлогою, та╓мничим голосом повiдомив:

- Ось бабуся вда╓, що в не╖ грошей мало, а сама хова╓ золото на шафi!

- Яке золото?

- Справжн╓! Зараз покажу...

Женька вже був такий високий, що дiставав до верху шафи без стiльця, а ми ще були маленькi. Вiн пiдставив нам стiлець i дозволив по черзi зазирнути пiд газету, яку вiдвернув. Пiд нею лежав стос золото╖ фольги.

Першим полiз дивитися Петько.

- Ов-ва, скiльки! Жовте!

Другою була я.

- Та це ж фольга! - Розчаровано вигукнула я. - Ми вже не малi, ми вже зна╓мо, що це не золото.

- А ви зна╓те, з чого роблять фольгу? - Запитав Женька. - ╥╖ роблять iз металу. Ось ту фольгу, яка у цукерках, роблять iз тонких листiв залiза. А це - золота фольга, зi справжнього золота!

Раптом ми почули поворот ключа у замку.

- Бабуся прийшла! - Вигукнув Женька. - Маринко, злазь зi стiльця! I нiчого ╖й не кажiть!

Маринка, яка залiзла на стiлець подивитися на фольгу пiсля мене, злiзла i поставила стiлець до столу.

***

З бабусиних вiкон видно було не лише канаву, а й пагорб на протилежному боцi. Колонка, вiд яко╖ носили воду, знаходилася саме пiд тим пагорбом, вiдокремлюючись вiд нього дорогою, якою машини майже не ╖здили. А на пагорбi стояла двоповерхова бiло-рожева будiвля. Ранiше ми нiколи до не╖ не ходили, але тепер, гуляючи з Петькою та парочкою його друзiв, одним iз яких був Iгор Килькитiн, а другим Сашко, пiшли разом iз ними до "фабрики". Бiля будiвлi була велика купа пiдборiв вiд жiночих туфель. У модi тодi були рюмочки - дуже тонкi каблучки, що розширювалися догори, до пiдошви. Ми лазили по цiй купi, розглядаючи пiдбори та вибираючи найкрасивiшi собi для гри.

- А нас не проженуть за те, що ми беремо пiдбори? - Запитала Маринка.

- Нi! Це ж бракованi! ╥х викинули. - Вiдповiв Сашко.

Так ми вперше дiзналися, що iснують бракованi речi, якi викидаються, i що таких речей може бути не одна-двi, а багато, цiлi купи.

***

Тiтка Тамара на той час знову вийшла замiж. Разом iз новим чоловiком та Женькою вони жили у новому мiкрорайонi, який лише починав будуватися за мiстом. Називався вiн "Дружба", i було до нього, за нашими тодiшнiми мiрками, дуже далеко. Якось ми з бабусею по╖хали до них у гостi. По╖хали автобусом, а не пiшли пiшки, як скрiзь зазвичай ходили! Менi запам'яталася величезна брудна рiвнина, сполосована колiями вiд вантажiвок та автобусiв, серед яко╖ було кiлька п'ятиповерхових будинкiв-коробок. Вигляд, що вiдкривався з мосту, менi не сподобався, але хтось iз пасажирiв автобуса сказав:

- Незабаром тут буде справжн╓ сучасне мiсто! Ще краще, нiж старий Тернопiль!

Бiльше я на "Дружбi" нiколи не була, але коли в рiзнi нашi при╖зди йшлося про цей район, я завжди уявляла саме ту непривабливу картину, яку побачила вперше.

***

Одного разу ми гуляли у сусiдньому дворi. Там збудували новий дитячий майданчик: дерев'яну гiрку, двi гойдалки-перекладини та пiдвiснi гойдалки на канатах. Навiть мiй син не зна╓, що таке дерев'яна гiрка, не говорячи вже про онука. Тож для нових поколiнь спробую пояснити. Така гiрка будувалася з обтесаних дощок. ╥здити на нiй треба було тiльки стоячи або навприсядки, щоб не засадити у дупу скалку. Щоб гiрка краще ковзала, треба було внизу, з пiсочницi, взяти жменю пiску, влiзти по драбинцi на гiрку, посипати ╖╖ пiском i тiльки тодi з'╖жджати. Гiрка поступово полiрувалася пiском i нашими черевиками i згодом ставала все кращою та кращою. Гойдалка-перекладина, зда╓ться, знайома всiм - це велика дошка, посерединi закрiплена на опорi, на кiнцях яко╖ робляться сидiння. Кататись на таких гойдалках треба, вiдштовхуючись вiд землi ногами. Ну а гойдалки на канатах майже такi ж, як сучаснi, що висять або на ланцюгах, або на металевих прутах. Ми випробували новi "атракцiони", грали довго, поки я не захотiла до туалету. Втрачати час на те, щоб збiгати додому, менi не хотiлося. Тому, незважаючи на заборону вiдвiдування дерев'яних туалетiв, я вирiшила сходити до туалету прямо тут. Тим бiльше, що саме сьогоднi поряд iз новим майданчиком поставили i новий дерев'яний туалет.

Я зайшла до нього i закрилася на клямку. У туалетi було ще чисто та пахло сосновими дошками. Розчипирившись над дiркою у пiдлозi, я тiльки-но зiбралася приступити до "справи", як раптом впала в дiрку. I як я тiльки встигла вхопитися руками за край? Було дуже страшно, пальцi онiмiли. I тут у дверi затарабанила якась тiтка:

- Вiдкрий негайно! Дiтям не можна закриватися у туалетi! - Вона смикала за ручку, але дверi не пiддавалися. - Вiдкривай! Бо таке тобi влаштую! - Тiтка, мабуть, вiдчула, що зi мною не все гаразд, але не могла потрапити всередину.

Я не могла говорити. Злякавшись тiтчиного крику, я зумiла якось пiдтягнутися i вибратися назовнi. Вiдчинивши дверi, я вийшла.

- Все гаразд? - Оглянула мене тiтка з усiх бокiв. - Дiтям не можна ходити до вуличних туалетiв! Йди додому!

Вона навiщось зайшла в туалет, зазирнула в дiрку, знову подивилася на мене, вийшла i зачинила дверi на зовнiшню клямку.

- Досить гуляти! Ну-мо, всi швидко додому!

I ми побiгли додому. Я нiкому нiчого не розповiла, але те пальто для мене стало непри╓мним, хоча воно зовсiм не забруднилося i нiчим не смердiло. Навiть коли випав снiг i я в ньому добре вивалялася, менi це пальто бiльше не подобалося.

Тато при╖хав за нами наприкiнцi грудня. Вiн сказав, що нам дали тимчасову кiмнату i мама вже упорядкувала ╖╖.

***

Невелику кiмнату нам дали в одному з баракiв для льотчикiв. Одноповерховi бараки без жодних зручностей стояли на околицi мiста. У кiмнатi помiстилося два лiжка - для нас i для батькiв, нашi ящики, що перетворювалися на шафки для речей, пiд вiкном - стiл зi стiльцями. Завiскою вiд вхiдних дверей вiдокремлювався "коридорчик", в якому була вiшалка для пальт i стояло вiдро, на яке ми, не маючи тепер горщикiв, ходили у туалет. Для дорослих надворi було встановлено великий дерев'яний туалет на три кабiнки.

Виявилося, що до кiнця грудня ми вже виросли зi сво╖х пальт. Не дивно, адже ми проходили в них уже два роки, починався третiй. Мама сказала, що наступного року обов'язково купить новi, а цим вона поки що дов'язала рукави i вiдпустила, на скiльки змогла, пiдшивку знизу.

Зима цього року виявилася снiжною. Надворi стояв високий штабель дощок, його засипало снiгом i вийшла чудова гiрка. З не╖ можна було кататися i на санчатах, i стрiмголов, i на дупi, i на животi... Ну, це нам можна було, тому що в нас, як завжди, були "гулятельно-снiжнi" шаровари, пошитi мамою з тканини для онуч. Решта дiтей, якi жили в цих бараках, нам тiльки заздрили.

Наближався Новий рiк. Тато принiс ялинку, i ми з мамою почали робити iграшки. Все робилося за "Домашньою енциклопедi╓ю". Мама акуратно ножиком роздiляла волоськi горiхи на половинки, ми обмальовували по трафарету вирiзаних нею рибок, розфарбовували ╖х, а потiм мама з обох бокiв таких рибок приклеювала половинки горiха. Виходила рибка з кулястим горiховим тулубом. До верхнього плавця тако╖ рибки мама прикрiплювала ниточку, i ми йшли вiшати ╖╖ на ялинку. Ще були звiрятка та клоуни з я╓чно╖ шкаралупи. Для цього в яйцi проколювалися двi дiрочки i тато випивав вмiст. Порожня шкаралупа розмальовувалась, до не╖ приклеювалися необхiднi деталi з паперу та ниточка. Намиста з паперових кiлець ми навчилися робити ще в Польщi, тому тут уже влаштовували змагання - хто за один i той самий час скрiпить найдовший ланцюжок. А ще мама навчила нас робити гiрлянди iз паперових прапорцiв. Прапорцi ми вирiзали з кольорового паперу i склеювали разом два однаковi так, щоб усерединi опинилася мотузочка. Прапорцi були i прямокутними, i трикутними, i з двома загостреними кiнцями...

На той час ще не зникла традицiя прикрашати ялинки цукерками та яблуками. Мама купила найдорожчi та найкрасивiшi цукерки у блискучих обгортках, а ми прив'язували до них ниточки, щоб повiсити на ялинку. Яблук ми того року нiде не дiстали, тож обiйшлися без них.

Натомiсть мама розповiла, як я, ще зовсiм маленькою, по╖дала прикраси з ялинки.

- Галка була ще маленька, навiть ходити не вмiла, тiльки повзала. Ми з татом прикрасили ялинку цукерками та яблуками, а Галка пiдповзала до ялинки, дотягувалась ротом до яблук, пiдвiшених на нижнiх гiлках, i вiдкушувала. Тому ялинка у нас була прикрашена надкушеними яблуками.

- Як, без рук? А як же я вiдкушувала, не притримуючи ╖х?

- Якось у тебе виходило, причому, майже завжди з першого разу.

На Новий рiк нам подарували санчата. У те, що подарунки приносить Дiд Мороз, ми не вiрили, ми завжди знали, що подарунки пiд ялинку ставлять мапи. А ще менi подарували книжку - то була казка "Морозко". Коли я прочитала цю казку, тато дещо доповнив:

- Ось дехто каже, що Дiд Мороз - це росiйський персонаж. Насправдi вiн з'явився з укра╖нсько╖ казки про Морозка. Бачите, у Морозка навiть прiзвище укра╖нське - закiнчу╓ться на "ко". Тож ми зараз живемо на батькiвщинi Морозка.

За обiдом ми завжди розмовляли, у нас не працювало прислiв'я "Коли я ╖м, я глухий та нiмий". Тато завжди розповiдав про сво╖ справи, мама дiлилася сво╖ми, ми також не мовчали. I тут менi прилетiло ложкою по лобi.

- Говори росiйською! - Сказав тато. - Тобi скоро до школи йти!

Виявля╓ться, у нашiй з Маринкою мовi було намiшано i росiйських, i укра╖нських, i польських слiв майже порiвну. Маринцi таких вимог поки не ставили, ╖й у школу треба було йти через пiвтора роки, а менi довелося стежити за тим, що я казала. Отримавши рази три-чотири по лобi, я почала говорити суто росiйською.

***

А за кiлька днiв пiсля Нового року почався жахливий снiгопад, i все завалило величезними кучугурами. Нашi бараки опинилися пiд снiгом по самiсiнький дах, вийти з дому нiкому не вдавалося. Потiм прийшли солдати та почали вiдкопувати нас лопатами. Цiлком бараки вони не вiдкопували, тiльки прокопували дорiжки до дверей i вiдкопували дверi. Коли ми вийшли, то опинилися в снiговому коридорi завширшки не бiльше двох метрiв i заввишки, мабуть, метри три-чотири. Гуляти можна було тiльки туди-назад таким коридором.

Зручностей у бараках не було, тож раз на тиждень ми ╖здили до мiста, у громадську лазню. Там в одному залi треба було роздягнутися догола, отримати по два алюмiнi╓вi тазики на людину i йти в зал для миття. У залi стояла густа пара, крiзь яку видно було багато голих жiнок. Усi милися i, звiсно ж, розмовляли. Не знаю, чи були там розмови ще про щось, менi запам'яталися тiльки розмови про те, як за жiнками, що купаються, пiдглядали чоловiки, i що цим чоловiкам пiсля того було. Комусь, спiймавши його цiлою групою, жiнки видавили очi, щоб бiльше нiколи не мiг пiдглядати, а комусь взагалi зробили щось таке, що вiн пiсля цього тiльки й мiг, що дивитись, а робити бiльше нiчого не мiг. Я уявляла, як близько ста голих розлючених жiнок ловлять такого чоловiка, навалюються на нього всiм натовпом i вiд нього залиша╓ться тiльки мокре мiсце...

***

На той час в Iвано-Франкiвську був дефiцит продуктiв, у магазинах майже нiчого не було. Коли тато за╖кнувся про видiлення нашiй родинi льотного пайка, хтось з жiночо╖ ради вигукнув:

- Ви там у Польщi вже на╖лися! Обiйдетеся без пайка!

Начебто на╖стися можна було на кiлька рокiв уперед. Мама написала про це в листi батькам, i невдовзi бабуся з дiдусем надiслали кiлька посилок. В однiй був величезний на весь ящик брус вершкового масла, в iнших - мандарини.

Щоб ми не хворiли, мама щоранку напувала нас риб'ячим жиром - по однiй столовiй ложцi вливала нам у роти. Маринка риб'ячий жир дуже любила, а я терпiти не могла. Якось, коли мама пiшла в магазин, Маринка попросила риб'ячого жиру. Я подумала, що чим швидше вiн закiнчиться, тим менше мене ╖м напуватимуть, тому полiзла в ящик-шафку, дiстала з полички пляшку i почала виливати в ложку. Маринка випила ложки три жиру, але на пiдлогу потрапило бiльше, нiж у ложку. Щоб приховати слiди злочину, ми почали витирати пiдлогу сво╖ми носовичками, а потiм сховали ╖х у кишенi. Пальта пiсля цього смердiли аж до весни.

Iз початком весни в Iвано-Франкiвську задули сильнi вiтри. Вони швидко вивiтрили весь снiг, що випав за зиму, розтопили гiрку над штабелем дощок, висушили калюжi. Тепер у нас з'явилася нова розвага - ми залазили на штабель дощок i стрибали звiдти з висоти приблизно два-два з половиною метри вниз.

А потiм почався справжнiй буревiй. Ми не виходили з до-

му три днi, поки вiн трохи не вщух. Виявилося, що за цi три днi ураганом знесло дерев'яний туалет у дворi та шматок даху з нашого бараку. Казали, що на iншому бараку взагалi унесло пiв даху. Гуляти за сильного вiтру теж виявилося цiкаво - ми "лягали" на вiтер i йшли проти нього, з нахилом до землi приблизно на 60-50 градусiв. Коли ми дiсталися дощок, знову почали з них стрибати.

Та менi раптом захотiлося полiтати. Я розстебнула пальто, залишивши його застебнутим тiльки на верхнiй ╜удзик, засунула руки у кишенi i розставила ╖х у сторони - вийшли крила. Ставши на край штабеля, я розправила сво╖ крила i стрибнула на вiтер. Мене пронесло по пологiй дузi приблизно три-чотири метри. Тодi й решта дiтей стали "лiтати". На жаль, наступного дня вiтер вщух i бiльше нам лiтати не довелося.

А ще у двiр хтось викинув старе солдатське лiжко, воно вже поiржавiло в деяких мiсцях, але пружини майже всi були цiлими. Ми по черзi залазили на це лiжко з ногами i стрибали на ньому, як на батутi.

***

Батьки закiнчували сво╖ iнститути, наближався час захисту дипломiв. На практику тато влаштувався до Iвано-Франкiвського педагогiчного iнституту, читав iсторiю фiлософi╖. Йому це настiльки сподобалося, що вiн навiть написав рапорт на звiльнення з лав армi╖. Його не вiдпустили. Викликали до КДБ, пояснили, що освiченi люди потрiбнi i в армi╖, запропонували стати спiвробiтником КДБ. Тато дуже злякався такого розкладу, а коли вiн лякався, вiн дiяв митт╓во та несподiвано. Навiть не встигнувши подумати, вiн вигукнув:

- От чудово! Як усi здивуються, коли я розповiм ╖м, що став КДБiстом!

- Але про це не можна нiкому розповiдати. Робота в КДБ ма╓ на увазi та╓мнiсть.

- Так, звiсно! Я нiкому не розповiм! Тiльки сво╓му начальнику, сво╖м пiдлеглим... Ну, ще дружинi та сусiдам... - Продовжував зображати захопленого базiкала тато.

- Гаразд, ми подума╓мо i повернемося до цього питання згодом. - Сказали йому i вiдпустили.

У дворi будiвлi КДБ на тата напав великий собака. За рогом ховалися солдати та спостерiгали, що буде. Тато завжди дiяв дуже швидко, поки собака бiг до нього, вiн оцiнив обстановку, пiдставив пiд пащу собаки руку в шинелi, а другою рукою схопив ╖╖ за голову, засунув ╖╖ собi пiд пахву i мiцно затиснув. Собака став задихатися, вiдпустив руку i хрипiв. Солдати вийшли з-за рогу i розгублено дивилися на тата.

- Заберiть собаку, бо задушу! - Сказав ╖м тато.

Собака вже майже не рухався. Солдати пiдiйшли, взяли його за нашийник, тато вiдпустив голову.

Вдома, розповiдаючи мамi про те, що сталося, тато сказав:

- Треба розповiсти парi-трiйцi людей, що мене мало не прийняли в КДБ, нехай думають, що менi таких секретiв довiряти не можна.

Навеснi бiля баракiв офiцери влаштували баскетбольно-волейбольний майданчик. Тато нiколи з ними не грав, бо не мав на це часу. Якось вiн йшов додому саме тодi, коли у дворi грали у баскетбол. Тiльки-но вийшов з-за рогу, як у голову йому полетiв м'яч. Тато виставив кулак i вiдбив його, м'яч полетiв прямо до баскетбольного кошика.

- Оце реакцiя! - Дивувалися офiцери. - Давай до нас!

- Нiколи. - Коротко вiдповiв тато.

***

Захищати дипломи мапи по╖хали наприкiнцi травня - на початку червня. На цей час знову завезли нас до бабусi у Тернопiль.

Вже всюди зеленiла трава, i ми вигадали нову розвагу - розкручувалися на одному мiсцi навколо сво╓╖ осi, а потiм падали на траву. Лежачи у травi, ми дивилися, як весь свiт крутиться навколо нас...

Бабусю поклали до лiкарнi - пiсля десяти пологiв, у не╖ утворилася пупкова грижа, i ╖╖ час вiд часу доводилося пiдшивати. На кiлька днiв нас iз Маринкою взяла до себе тiтка Галя, бабусина сестра. Петьку забрала до себе його мама Надя.

Дочка тiтки Галi та дядька Петра Райка на той час вже закiнчила iнститут, вийшла замiж i жила окремо; дiдуся Сергiя, бабусиного тата, вже не було в живих, тож вони жили в двокiмнатнiй квартирi вдвох. Пам'ятаю, дядько Петя весь час був на роботi, а тiтка Галя - з нами. На той час вона вже теж вийшла на пенсiю.

Випускаючи нас гуляти, вона теж виходила надвiр i спостерiгала за нами, сидячи на лавцi бiля будинку. Нiкуди з двору йти нам не дозволялося. Дiвчатка на подвiр'╖ стрибали на скакалках, а в нас скакалок не було.

- Хочеш, покажу, як я вмiю? - Пiдiйшла я до дiвчинки з нашого пiд'╖зду.

- Покажи! - Простягла вона менi свою скакалку.

I я показала. Я показала таке, чого й сама вiд себе не чекала. Як тiльки я не стрибала, скакалку навiть видно не було. Подивитися пiдiйшло ще кiлька дiвчаток.

- А ти так умi╓ш? - Запитали вони Маринку.

- Нi, я ще тiльки вчуся. - Вiдповiла вона.

Дiвчатка почали вчитися стрибати так само, як я, я ╖м пiдказувала, як треба, а вони допомагали вчити Маринку. Маринка стрибати навчилася, а я собi зауважила, що коли менi треба похвалитися якимось вмiнням, у мене завжди виходить дуже добре. У подальшому сво╓му життi, коли в мене питали:

- А ти це вмi╓ш?

Я завжди вiдповiдала:

- Вмiю! - Навiть якщо нiколи такого не пробувала.

Коли на мене дивилися, у мене завжди все виходило. Я нiколи не казала, що чогось не вмiю, для себе я завжди думала: "Спробую!", а вголос вiдповiдала: "Вмiю!". А Маринка завжди казала: "Не вмiю", дивилася збоку, як роблю я, i, коли нiхто не бачив, потихеньку пробувала сама. I тiльки коли в не╖ вже все виходило, показувала iншим.

Дiти на подвiр'╖ були приблизно одного вiку з нами. Хтось спитав дiвчинку, яка давала менi скакалку:

- А ким ти станеш, коли будеш дорослою?

- Я буду iнженером! - Вiдповiла вона.

- Чому iнженером? Може, краще лiкарем чи вчителькою?

- Нi, я хочу бути iнженером!

Для мене це було дивним: я ще навiть не замислювалася про школу, в яку мала пiти цi╓╖ осенi, а вона вже зна╓, ким буде у дорослому життi.

***

Апетит у нас був поганий, ми, як завжди, ╖сти не хотiли. I тодi тiтка Тамара, найстарша батькова сестра, яка працювала старшою медсестрою в обласнiй лiкарнi, вирiшила, що в нас, мабуть, ╓ глисти i треба ╖х гнати. Вона забрала нас у тiтки Галi i поклала до сво╓╖ лiкарнi. Глистiв тодi гнали пiгулками та киснем. Кисень був у великих прогумованих подушках i пiдключався до дупи за допомогою невелико╖ трубочки. Паралельно у Маринки виявили якусь хворобу та кiлька днiв ставили крапельницi. Ми з Маринкою називали стiйку iз системою "вежею". Маринка гордо казала:

- Менi ставили вежу, а Галцi нi!

У цiй лiкарнi, в сусiднiй палатi, лежав хлопчик з безперервною гикавкою. Вiн голосно гикав на всю лiкарню i вдень, i вночi. Чого з ним тiльки не робили, гикавка не припинялася. Вона навiть стала для нас звичним звуковим тлом.

А ми у лiкарнi малювали. Виявилося, що ми малю╓мо навiть краще нiж деякi старшi дiти. Одна дiвчинка з нашо╖ палати перемальовувала листiвки. У не╖ вони були рiзнi i, якщо хтось просив, вона могла дати якусь, щоб iншi теж могли перемальовувати. Ми ранiше нiколи нiчого не перемальовували, малювали самi, а тут спробували. Менi дуже сподобалася листiвка iз Восьмим березня. Вона була складена навпiл i вiдчинялася. Зовнi на нiй була зображена Неваляшка у виглядi вiсiмки. Верхнiй кружечок цi╓╖ вiсiмки було вирiзано, а всерединi на телефонi було намальовано обличчя з цифрами на шапочцi. Провiд телефону складався у напис: "З Восьмим березня!" Цю листiвку можна було не лише перемальовувати, а й вирiзати "обличчя" на першiй сторонi, щоб у отвiр було видно "обличчя" телефону.

У лiкарнi було кiлька тонких книжок, якi я читала. Читати менi доводилося вголос, тому що бiльшiсть дiтей читати не вмiли. Я читала ╖х багато разiв, тому зовсiм непомiтно вивчила для себе напам'ять. Тепер навiть пiсля вiдбою, у темрявi, я читала книги - розповiдала ╖х напам'ять. Маринка теж розповiдала напам'ять, але не часто, чомусь виступати ╖й не хотiлося.

А потiм у мене розболiлося горло. Болiло так, що говорити я майже не могла, ╖сти, звiсно, теж.

- Ваша тiтка попереджала, що ви пiдете на будь-якi хитрощi, аби не ╖сти! - Сердито сказала медсестра. - Не вигадуй, ╖ж!

- Я не можу, боляче. - Вiдповiла я.

- Ну, дивись! Зараз вiдведу тебе до лiкаря, i якщо вiн скаже, що з горлом усе гаразд, я зроблю тобi укол!

- Ведiть!

Медсестра взяла мене за руку i повела на другий поверх, до iншого вiддiлення. Коли лiкар подивився на мо╓ горло, вiн вигукнув:

- Та тут цiла колода! Не дивно, що болить!

Виявля╓ться, в мо╓ горло встромилася велика трiска. Звiдки вона взялася? Я вже казала, що коли читала, любила щось гризти. Мабуть, менi десь потрапила пiд руку паличка, вiд яко╖ я вiдкусила трiску i ненароком проковтнула ╖╖, а вона встромилася в стiнку горла.

Отримавши вiд лiкаря вийняту з мого горла трiску, медсестра вiдчула провину передi мною. Я це вiдчула i побачила на ╖╖ обличчi. Менi навiть здалося, що я чую ╖╖ думки:

- Ой, як недобре вийшло! Треба наступного разу бiльше довiряти словам дiтей. Спочатку перевiрити, а потiм лаятись...

Лiкар сказав, що протягом трьох днiв мене треба годувати рiдкою ╖жею та полоскати горло.

***

Усiх дiтей перед обiдом випускали погуляти у лiкарняному дворi. Там були чудовi клумби з квiтами. Не знаю, як вони називалися, але у них були невеликi довгастi пелюстки. З цих пелюсток ми робили собi "манiкюр" - облизували пелюстки сво╖ми язиками так, щоб намочити, та приклеювали до сво╖х нiгтiв. Тримався такий манiкюр всього кiлька хвилин, але цього було достатньо, щоб походити з ним i покрасуватися. Потiм треба було наклеювати новий.

Коли при╖хали мама з татом, ми саме гуляли у дворi. Ми показали ╖м свiй "манiкюр", а вони сказали, що при╖хали забирати нас, тiльки треба почекати тiтку Тамару, щоб залагодити всi лiкарнянi формальностi.

Ми побачили хлопчика, який лежав у iншiй палатi нашого вiддiлення.

- А у отого хлопчика цiлих шiсть пальцiв на нозi! - Повiдомили ми батькам. - Хочете подивитися? - I не чекаючи вiдповiдi, ми покликали хлопчика до себе.

Цей хлопчик був приблизно мого вiку, повний, що в той час серед дiтей було великою рiдкiстю, i ходив у капцях, щоб зручнiше було показувати всiм охочим свою ногу. Сво╖ шiсть пальцiв вiн демонстрував охоче, з усмiшкою та гордiстю - ще б пак, адже нi в кого бiльше такого не було! Шостий палець у нього був бiля мiзинця. На другiй нозi були звичайнi п'ять пальцiв, для порiвняння вiн показував обидвi ноги i ворушив пальцями.

Своя квартира.

За час нашо╖ вiдсутностi батьки не лише отримали дипломи, а й пере╖хали до ново╖ квартири. Двi кiмнати у комунальнiй трикiмнатнiй квартирi ╖м дали у вiйськовому льотному мiстечку. Все мiстечко було забудовано новими двоповерховими будинками по два пiд'╖зди у кожному. На територi╖ знаходився продуктовий магазин, а татiв клуб був поряд, треба було тiльки вийти з мiстечка через хвiртку на вулицю, пройти пару сотень метрiв i через КПП (контрольно-пропускний пункт) пройти на територiю гарнiзонного клубу.

Наша квартира була на першому поверсi. Нам дiсталися двi меншi кiмнати, а велика - нашим сусiдам, якi мали лише одного сина. Вiн був на два роки старший за мене i його звали Вовка Лощов.

Передбачалося, що за два-три роки комунальнi квартири почнуть розселяти i ми матимемо свою окрему квартиру. Ця квартира була з усiма зручностями: у кожнiй кiмнатi стояла велика кахельна грубка, але топилися вони не вугiллям чи дровами, а пiдведеним до них газом. Газова плита була i на кухнi, а вода у ваннiй нагрiвалася газовим титаном. Окрiм газу, в будинку був водопровiд та каналiзацiя, електрика та радiо.

У нашiй маленькiй кiмнатi помiстилося лише одне лiжко, стiл iз двома стiльцями та один iз ящикiв, у яких ми перевозили речi. Тепер це була наша шафа. У кiмнатi мапи на пiдлогу постелили один килим, на стiну повiсили iнший, поставили лiжко i ящик.

Вечорами ми всi збиралися в кiмнатi у мапiв i, лежачи на пiдлозi, у щось грали або роздивлялися книги. Тепер у тата було кiлька чудових альбомiв iз картинами не лише з Третьяковсько╖ галере╖, а й з iнших музе╖в. Бiльшiсть з них були на Бiблiйнi теми, тому ми поступово знайомилися з подiями, описаними в Бiблi╖. Тато казав:

- У Бога вiрити не обов'язково, але знати Бiблiю треба, бо це культурна спадщина.

Сам вiн у Бога не вiрив, i з цього приводу запам'яталася менi фраза:

- Дехто вважа╓ себе ате╖стами, нiчого не знаючи про релiгiю. Це неосвiченi ате╖сти. А я не вiрю саме тому, що надто багато читав про рiзнi релiгi╖. Я свiдомий ате╖ст.

Ми теж були свiдомими ате╖стами, хоча я все життя цiкавилася релiгiями рiзних народiв i намагалася бiльше дiзнатися про них i про умови, в яких вони виникали.

***

Тато казав, що тепер у нас ╓ рiдне мiсто та своя квартира в ньому, що ми тут житимемо завжди. Отже, треба було облаштовуватись. Ми дiзналися нове слово "розстрочка". У розстрочку можна було купити будь-що, не маючи на все грошей - купу╓ш, користу╓шся i поступово виплачу╓ш.

Таким чином, у нас з'явилося спочатку полуторне залiзне лiжко з кульками на узголiв'╖ для батькiв, потiм письмовий стiл для тата, чеська швейна машинка "Лада" в тумбочцi з ножним приводом, пральна машина i навiть телевiзор. У нашу кiмнату перенесли другий ящик i поставили на перший. Внизу зберiгалися нашi речi, а нагорi - iграшки. А ще нам купили етажерку для книг. Цю етажерку тато змусив нас тягнути самим вiд магазину до самого будинку. Було дуже важко.

Пральна машинка стояла зазвичай у коридорi, а в днi "великого прання" заносилася до мапино╖ кiмнати, мама грiла воду на газовiй плитi, носила ╖╖ вiдрами у кiмнату i виливала в машинку. Кнопку машинки нам натискати не дозволялося - мама боялася, що нас ударить струмом. До наших обов'язкiв входило викручування випрано╖ бiлизни. Величезними дерев'яними щипцями ми дiставали кiнець яко╖сь речi, пiдсовували його до валикiв викручування i, крутячи ручку, прокочували речi, вiджимаючи воду. Викрученi речi складали в таз i вiдносили мамi у ванну, де вона ╖х полоскала. Невеликi речi викручувати було навiть цiкаво, а от простирадла та пiдковдри дуже важко, ми всi сили прикладали, щоб провернути ручку.

Пральних порошкiв тодi не було, прали натертим на тертцi милом. Постiльну бiлизну перед пранням замочували, а потiм виварювали у величезнiй виварцi, що займала всi чотири конфорки плити. У днi прання доводилося користуватися керосинками. Наша та сусiдська керосинки стояли на спецiальному столi в кутку кухнi, а гас для них або приносився з аеродрому, або купувався у спецiальному кiоску.

***

Коли ми вперше вийшли погуляти в новому дворi, побачили, як дуже гарна дiвчинка малювала крейдою на дорiжцi класики.

- Привiт! - Пiдiйшла я до не╖, Маринка йшла за мною. - Ми тепер також тут живемо. Давай знайомитись!

- Давайте! - Пiдвелася дiвчинка. - Мене звуть Рита Хейфец, а вас?

- Галя та Марина.

- Давайте грати у класики!

- А як?

- Я вам покажу!

I Рита показала, як кидати биту (плоску круглу коробочку з-пiд гуталiну, для тяжкостi наповнену землею), як стрибати на однiй нiжцi, щоб не наступити на намальованi лiнi╖, як переходити з класу в клас. Другого дня, коли ми вийшли гуляти, у дворi вже було кiлька iнших дiтей. Рита одразу ж представила нас ╖м.

- А як ви познайомились? - Спитав якийсь хлопчик.

- Зараз покажемо! Я ось так сидiла навпочiпки i малювала класики... - Рита показувала все точно так само, як воно вiдбувалося вчора. - А потiм пiдiйшли вони. Пiдходьте! - Пiдняла вона з присядок обличчя на мене.

Я пiдiйшла i так само, як учора, сказала:

- Привiт! Ми тепер тут живемо! Давай знайомитись!

I ми повторили усю вчорашню сцену. Приблизно за пiвгодини зiбралося ще бiльше дiтей i майже перед кожним ми знову i знову розiгрували сцену знайомства.

Тодi я подумала: "Виявля╓ться, можна не лише розповiдати про щось, а й показувати!" Потiм, в iнших мiстах я iнодi використовувала цей прийом "театралiзацi╖" у рiзних випадках.

Чомусь дiти майже з усього мiстечка приходили грати саме на наше подвiр'я, воно було центром спiлкування. Тут так само, як i в Бжезi був зовнiшнiй та внутрiшнiй двори. У внутрiшнiй двiр виходило ще кiлька будинкiв, а зовнiшнiй вiддiлявся вiд вулицi парканом. Вiн був цегляний, оштукатурений i побiлений, прольоти вiдокремлювалися один вiд одного високими цегляними стовпами з пiрамiдальними вершинами, такими широкими, що на них можна було сидiти вдвох. Весь двiр зарiс травою, бiля паркану рiс цiлий ряд шовковиць, а з боку вулицi, на автобуснiй зупинцi пiд парканом сидiли старенькi й торгували насiнням - маленька склянка коштувала п'ять копiйок, а велика - десять.

На протилежному боцi вулицi прямо навпроти будинку трохи лiворуч вiд хвiртки знаходився парк Шевченка, а правiше - Стадiон.

У гарнiзоннiй крамницi до лiта з'явилися продукти. На вiтринi холодильника майже завжди лежали великi бруски вершкового масла двох сортiв - звичайне та шоколадне, смальцю, яблучного чи сливового мармеладу. Були також оселедцi i докторська ковбаса, молоко у скляних пляшках та розливна сметана, хлiб та цукерки. Дефiцитом залишалося лише м'ясо та копчена ковбаса. Але мама сподобалася якомусь продавцю м'ясного магазину в мiстi, i вiн дiставав для не╖ з-пiд прилавка приховане м'ясо майже без кiсток.

Ми часто ходили гуляти у парк. Неподалiк нашого входу була гiрка - невисокий пагорб майже правильно╖ конусоподiбно╖ форми з серпантинною стежкою до верху, а на верху було невелике поглиблення. Я вже тодi думала, що, мабуть, це стародавнiй курган i пiд ним, можливо, похована якась видатна людина, може, козак, а може навiть половець.

У парку було багато дубiв, а пiд ними росли бiлi гриби. Зазвичай ми приносили мамi кiлька невеликих грибочкiв, але одного разу знайшли такий величезний, що Маринка, пiднявши його над головою, бiгла з ним, як пiд парасолькою. Чому бiгла? Тому що на радощах вiд тако╖ здобичi ми кинули всi справи i поспiшили до мами. I цей гриб не був червивим! Вiн був весь гарний.

За стадiоном було озеро. Мабуть, воно було не дуже великим, тому що в пiших прогулянках з мапами ми обходили його за двi години навколо. А якщо пiдходити до нього з боку Стадiону, можна було потрапити на пляж. Тато у вихiднi водив нас туди, бо до Сочi ми того року не по╖хали - треба було пiдготувати мене до школи.

Нам усiм дуже подобався Iвано-Франкiвськ: i розташування будинку навпроти парку, i близькiсть до татово╖ роботи, i школа трохи вгору по вулицi навпроти головного входу в парк, i близькiсть автобусно╖ зупинки, з яко╖ можна було швидко дiстатися до центру, i припинення загального дефiциту, i друзi у дворi... Ми були впевненi, що осiли тут назавжди.

Поки мама не влаштувалася на роботу, у вiльний час ми гуляли разом з нею в парку, а у вихiднi - i з татом.

Перший клас.

Виявилося, що пiти до школи не так просто. Потрiбно було дiстати пiдручники, зошити, портфель, ручки, олiвцi, альбом, фарби тощо. Потрiбно було купити форму (чомусь мама навiть не подумала, що форму теж можна пошити). Потрiбно було пройти медкомiсiю, зробити зачiску.

Ранiше мама завжди стригла нас сама, а тут вона вперше повела нас до перукарнi. Нас, бо як же без Маринки? В усiх перукарнях ридали хлопчики, якi готувалися до першого класу. Вони теж ще нiколи не стриглися у професiоналiв, а шкiльна стрижка у всiх була однакова - лиса голова з чубчиком спереду, що доходив до середини чола. Ми з Маринкою плакати не стали, та й стригли нас ножицями, а не голили страшними машинками.

Форму купили швидко, зошити та все приладдя теж, а пiдручники нам дали сусiди Лощови. В тi часи одними й тими ж пiдручниками можна було користуватися кiльком поколiнням, менi дiсталися книги Вовки, що вже перейшов у третiй клас. А на медкомiсi╖ з'ясувалося, що в мене не зовсiм добрий зiр. В окулярах тодi майже нiхто не ходив, менi ╖х не виписали, тiльки порекомендували сидiти у класi не далi за другу парту. Бiльше нiчого, крiм худорлявостi та анемi╖, лiкарi не помiтили.

Натомiсть помiчала я. Ось збираюся я йти гуляти, домовилися зiбратися бiля пiд'╖зду Рити, я доходжу до середини будинку, i в мене почина╓ литися кров iз носа. Доводиться повертатися додому та лягати. У мене була приготована миска з водою i носовою хусткою, я лежала i час вiд часу змивала кров мокрою хусткою. У такому станi можна було лише читати. А пiсля того, як кров зупинялася, я почувалася п'яною, у горлi пахло кров'ю, мене нудило i хитало.

Нудило все частiше й частiше. Тато iнодi влаштовував нам "карусель" - ми зчiпляли руки в замок, тато брав однi╓ю рукою Маринку, iншою мене i, розставивши руки вбiк i крутячись навколо сво╓╖ осi, крутив нас, як на каруселi. Тепер менi це радостi не приносило.

Тато використовував нас з Маринкою i як гирi для тренувань. Ми зчiпляли руки в замок, пiдгинали ноги, а вiн нас одночасно пiднiмав i опускав двома руками. Сво╖ кровотечi та головний бiль вiн намагався приховувати, щоб його не поклали до шпиталю. Туди вiн потрапляв, якщо кровотечi були затяжними, тривалiстю тиждень i бiльше.

Мене нiколи вдома не вважали хворою, на кровотечах i головних болях увага не акцентувалася, просто я була така ж, як тато, як бабуся, як усi нашi предки. Хворобами вважалися кашель, нежить, температура.

У пiдпорядкуваннi в тата була пересувна кiнобудка з водi╓м. Iнодi вони ╖здили показувати кiно у вiддаленi частини гарнiзону, а iнодi тато возив нас на рiчку Бистрицю. Водiй, тато i мама з Маринкою на руках сiдали в кабiну, а менi стелили ковдру на лавцi в кiнобудцi, пiдкладали пiд голову вишиту синю подушечку, i я ╖хала лежачи. Дороги в Карпатах були ╜рунтовими, з безлiччю вибо╖н, тому мене все одно дуже сильно захитувало. Я при╖жджала до Бистрицi iз "зеленим обличчям", як висловлювався тато. Потiм на березi я вiдходила. А у водi зовсiм приходила до ладу. Рiчка була мiлка, але дуже швидка, вода збивала з нiг навiть дорослих. А ми з Маринкою "плавали" бiля берега - спираючись на руки, "ходили" ними по дну, а ноги в цей час вiльно пливли за нами або стукали по поверхнi, створюючи бризки.

***

Школа No12, що знаходилася неподалiк вiд парку Шевченка та вiд нашого льотного мiстечка, була росiйською. Це була чотириповерхова будiвля зi спортивним майданчиком та пришкiльною територi╓ю. Усi першi класи розташовувалися на другому поверсi. Пiднявшись сходами, ми потрапляли до велико╖ зали, яка служила i мiсцем прогулянок на перервах, i спортивною залою для урокiв фiзкультури, i актовою залою пiд час свят. На самому початку цього залу було влаштовано сцену, а в кутку за нею - ╓диний одинадцятий клас. У цьому класi навчалися зовсiм дорослi люди - ╖м було по 18-19 рокiв, а одна з учениць виявилася старшою сестрою мого однокласника на прiзвище Махновець.

Я потрапила до першого "Б" класу, а Рита Хейфец - до 1"А". ╥╖ тато казав:

- "А" клас кращий, бо вiн найперший! А "Б" - другий.

Учнiв у класах було багато - по тридцять шiсть осiб. Мою вчительку звали Любов Михайлiвна, вона розсаджувала дiтей, дотримуючись рекомендацiй лiкарiв, тому я опинилася за другою партою. Поруч зi мною посадили дiвчинку на iм'я Вiка, а попереду сидiв Михайло Махновець. Менi це прiзвище запам'яталося тому, що я вже знала про махновцiв та ╖хню участь у громадянськiй вiйнi. Ще пам'ятаю два прiзвища: Перфiль╓ва Iра - найменша в класi дiвчинка та Ганенко Саша - хлопчик, який вже палив, i вiд нього завжди пахло цигарками. Був ще один хлопчик, з яким ми за кiлька рокiв зустрiлися в Нiмеччинi, але вiн уже був у Маринчиному класi - залишався на другий рiк.

У школi на великiй перервi нам видавали молоко - маленькi склянi пляшечки з широким, як у великих, горлечком, закритим кришкою iз щiльно╖ фольги.

Писали тодi дерев'яними ручками iз залiзним пiр'ям, яке треба було постiйно вмочувати у чорнило. Чорнильницi ми носили з собою у спецiальних мiшечках, що затягувалися мотузкою. Через цi чорнильницi всi портфелi зсередини були забрудненi чорнилом, та й зошити з пiдручниками часто заливалися. Тодi вчителька вирiшила, що носити iз собою чорнильницю не обов'язково. Вона попросила батькiвський комiтет закупити на всiх ще по однiй чорнильницi. Цi чорнильницi стояли у фанернiй скриньцi у класнiй шафi. Черговi перед уроками мали налити в них чорнило з пляшки i розставити по партах. У шафi була й невелика пляшка з червоним чорнилом, яким вчителька виставляла оцiнки. Тепер однi чорнильницi були вдома, а iншi - у школi.

***

Поки було тепло, уроки фiзкультури проходили у шкiльному дворi. Ми роздягалися прямо в класi, вiшали сво╖ форми на спинки парт i в одних трусиках йшли надвiр. Наша вчителька вже була похилого вiку, тому фiзкультуру не проводила, на цьому уроцi ╖╖ пiдмiняла молода. Першим завданням виявилися стрибки у довжину. Треба було розбiгатися i стрибати в яму, засипану пухким пiском. З першого ж уроку мене стали називати "коником" - виявилося, що мо╖ ноги виглядали набагато довшими за тулуб у порiвняннi з iншими дiтьми. Але стрибала я не краще за iнших. А коли почалися стрибки у висоту через жердину, покладену на опори, я взагалi стрибати перестала. Розбiгаюся, пiдбiгаю до жердини i зупиняюся - я нiяк не могла перебороти страху, що стукнуся об цю жердину. Вчителька

запропонувала прибрати жердину, щоб я стрибала так.

- У тебе ж великий запас стрибка, Чому ти бо╖шся? Ти нiяк не зiб'╓ш ╖╖!

Але як тiльки жердина опинялася на мiсцi, я стрибати не могла.

З похолоданням фiзкультуру почали проводити у залi. Там уже нiчого складного не було: звичайна зарядка, пробiжки, стрибки, iнодi давали скакалки.

Найважчим предметом для мене було "Чистописання" - там вироблялася калiграфiя, лiтери треба було писати однаковими, з певним нахилом та натиском пiра. А в мене вже був свiй почерк, вироблений писанням олiвцем, i перевчитися я нiяк не могла.

***

Поки iншi дiти ще тiльки вчили лiтери, я пiшла записуватись до шкiльно╖ бiблiотеки. Спочатку бiблiотекарка давала менi тоненькi книжечки для дiтей, але потiм, коли я ╖х чесно перечитала i переповiла ╖й, вона почала давати товстi книги з полиць для четвертого класу. Так менi одного разу трапилася збiрка "Росiйськi народнi казки", до цього я ╖х нiколи не читала. Окрiм мiфологiчних персонажiв та укра╖нських геро╖в, менi вiдкрився трохи iнший свiт. А потiм я зацiкавилася казками народiв свiту, менi сподобалося порiвнювати культуру, спосiб мислення, традицi╖ рiзних народiв, а також на малюнках роздивлятися ╖хнiй одяг - все це дуже вiдрiзнялося вiд звичного оточення.

Окрiм букваря, фiзкультури та чистописання, у нас були й iншi уроки. На математицi спочатку вчили цифри, а потiм додавання та вiднiмання. До кiнця року почали вивчати таблицю множення. Серед пiдручникiв, окрiм Букваря, була ще й Рiдна Мова - книга для читання, але з нею працювати мали лише пiсля Нового року, коли закiнчать Буквар. Я не стала чекати, коли це станеться, i прочитала ╖╖ ще восени.

На уроках працi нас вчили шити. Спочатку ми з рiзних клаптикiв вирiзали однаковi кружечки, а потiм зшивали ╖х стос разом за допомогою ╜удзика - виходили пiрочистки, дуже потрiбнi речi для пiр'яних ручок. Це були першi речi, зробленi власноруч. Потiм учителька показувала нам рiзнi шви. Я вже вмiла змiтувати i шити зворотним швом, а тепер навчилася гарного оздоблювального шва, шва через верх, шва козликом, пiдшивочного шва ... А потiм ми вчилися вишивати - i хрестиком, i гладдю.

На уроках спiву ми спочатку спiвали зi сво╓ю вчителькою, а потiм прийшла вчителька музики, i ми почали вивчати ноти. Для них потрiбнi були спецiальнi нотнi зошити, але ╖х нiде не було у продажу, а за ╖хньо╖ вiдсутностi вчителька музики ставила двiйки. Тодi тато взяв та розкреслив менi смужками по п'ять лiнiй альбом для малювання. Читати ноти я навчилася у першому класi, але це було не цiкаво. Краще б ми просто спiвали...

***

У вихiднi ми всi╓ю сiм'╓ю виходили гуляти до мiста. Iшли в центр пiшки, щоб мене не закачало, там гуляли вулицями, могли сходити в кiно, пообiдати в якiйсь ╖дальнi. Якось ми вiдкрили для себе пельменну. У новiй будiвлi були розставленi столики, на яких стояли столовi прилади iз сiллю, перцем, гiрчицею, оцтом, а за довгою стiйкою можна було одержати пельменi. Ми з мамою займали столик, а тато йшов за пельменями. Вiн приносив ╖х на великiй тацi i ми ╖ли. Пельменi були дуже смачними, ще смачнiшими, нiж маминi - але це, мабуть, тому, що ╖ли ми не вдома, а у громадському мiсцi. З тими пельменями, якi продавалися в сiрих картонних пачках, ╖х i порiвняти було не можна. Нам подобалося ╖сти ╖х з маслом, сметаною та оцтом одночасно.

А ще я там вперше побачила плесировану спiдницю. Ми сидiли у пельменнiй вчотирьох за столиком i раптом побачили, як голови всiх вiдвiдувачiв повертаються в один бiк. Ми теж повернулися. До столика з тацею у руках йшла незвичайна жiнка. Вона була висока та струнка, а волосся в не╖ було дуже бiле (мабуть, фарбована блондинка), а спiдниця, коли вона сiдала за стiл, раптом розкрилася вiялом - багато чисельнi складки розiйшлися, роблячи вузьку спiдницю розширеною.

- Як це спiдницю зробили вiялом? - Здивувалися ми з Маринкою.

- Це назива╓ться плесировка. - Вiдповiла мама. - У Ленiнградi ╓ майстерня, де такi роблять. Там тканину складають дрiбними складками, обробляють спецiальним розчином, а потiм прасують. Щоб випрати таку спiдницю, треба зшити всi складки, а коли вона висохне, ╖х треба попрасувати i вийняти нитки.

***

Тато вирiшив зацiкавити мене математикою. Шкiльна програма була для мене надто легкою i, щоб я не втратила iнтерес до навчання, тато став ставити менi завдання на басейни з трубами. Цi завдання я вирiшувала усно, на ходу пiд час прогулянок. Це було цiкавiше, нiж додати-вiдняти, як у школi. Маринка цих завдань не вирiшувала, вона лише слухала.

А ще ми вчилися визначати вiдстань до грози за звуком грому. Мама дуже боялася грози i, тiльки-но чула грiм, впадала в панiку i вимагала, щоб ми йшли додому. Батько сказав, що швидкiсть звуку 343 м/с. Щоб визначити, як далеко блиснула блискавка, треба було, побачивши спалах, починати рахувати. Число, до якого ми встигали дорахувати треба було помножити на швидкiсть звуку - виходила вiдстань. Мама погоджувалась, щоб мiж спалахом та громом проходило 15-20 секунд - це було вiд п'яти до майже семи кiлометрiв. Якщо вiдстань до грози меншала, ми ╖хали додому.

***

Мама вперше купила нам гумовi чоботи. Взагалi взуття тодi у всiх дiтей було однакове - влiтку сандалi коричневого кольору, iнодi траплялися червонi; восени i навеснi - черевики, однаковi i для хлопчикiв, i для дiвчаток, тiльки у хлопчикiв вони зазвичай були чорними, а у дiвчаток - коричневими, були ще такi самi червонi святковi черевики, але не у всiх (у нас не було). Взимку у сильнi морози носили валянки з калошами. Туфельки були великою рiдкiстю.

Все взуття в квартирi стояло вздовж стiнок у коридорi: по лiву руку - наше, по праву - взуття Лощових. У мами було кiлька пар туфель i босонiжок, а ще ботики - гумовi блискучi чобiтки на каблучках. Цi каблучки були всерединi порожнiми, тож мама могла засунути в них ногу з туфелькою на пiдборi. Пiдбор входив у порожнину каблука ботика i можна було ходити по калюжах.

Коли нам принесли гумовi чоботи, ми одразу хотiли ╖х надiти, але мама сказала:

- Зараз сухо, калюж нема╓. От коли будуть калюжi, тодi й взу╓те.

Поки я була у школi, Маринка пiшла гуляти. Через кiлька хвилин вона примчала додому горлаючи на весь голос:

- Мамо, мамо! Я знайшла калюжу! Давай чобiтки!

***

Тато, будучи начальником клубу, намагався запрошувати до клубу для виступiв перед солдатами та офiцерами артистiв, поетiв, письменникiв. Вiн i сам, для себе ходив на зустрiчi та творчi вечори поетiв, письменникiв, кiнорежисерiв, на деяких зустрiчах читав сво╖ вiршi. Казали, що його переклад росiйською мовою Шевченкiвського "Заповiту" був найкращим, але вiн його тодi не опублiкував, а потiм при пере╖здах вiн загубився. На цих вечорах все ще вiдчувалося повiтря волелюбностi, впущене хрущовською вiдлигою. Багатьох iз тих, з ким тодi спiлкувався тато, потiм назвали "шiстдесятниками". Мама на такi зустрiчi не ходила - змушена була залишатися з нами та й не дуже хотiла. Вона була сором'язливою i не любила великих компанiй.

Навiть не так. I в дитинствi, i в юностi всi казали, що вона

красуня. Вона такою й була. Займаючись гiмнастикою, чудово володiла тiлом, вмiла займати гарнi пози. Перед ╖╖ очима завжди був приклад ╖╖ мами, яка все життя займалася спортом, стежила за собою, пiдфарбовувалася, вмiла позувати на фотографiях. В╓тта все це вiд мами успадкувала, хоча такою гарною, як Нелла не була.

Але коли мама вийшла замiж, вона раптом вирiшила, що ма╓ бути серйозною дорослою жiнкою. Хтось колись сказав, що вона схожа на тургенiвську дiвчину. У маминому розумiннi тургенiвськi дiвчата мали бути скромними, природними i сумними. I ось це по╓днання тургенiвсько╖ природно╖ сумно╖ дiвчини та доросло╖ серйозно╖ жiнки перетворилося на навмисно спрощений образ. При цьому мама виглядала зовсiм молодою. Нашi подружки, вперше заходячи до нас додому, щоб покликати гуляти, iз подивом запитували:

- А у вас що, ╓ старша сестра?

На фотографiях вона навмисно спрощувала сво╖ пози, щоб нiхто не подумав, що вона позу╓ спецiально. Настiльки навмисне, що перетворювалася на сердиту бабку. При цьому в життi всi, хто з нею спiлкувався, знали, що вона i гарна, i весела, i дотепна. Вона завжди вiдпрасовувала татiв одяг, гарно вбирала нас, а себе заганяла в сiрiсть. Тiльки на свята вона могла пошити собi щось таке, вiд чого у всiх просто роти розкривалися.

Вона теж могла би ходити з татом на всякi творчi зустрiчi, дiти - це не завада, а лише вiдмовка. У тi часи такi, як ми, вважалися вже дорослими i часто залишалися вдома самi. Та й що могло статися, якщо у комунальнiй квартирi завжди хтось був? Але вона вважала, що скромна тургенiвська дiвчина ма╓ сидiти вдома.

А потiм ревнувала тата, коли той звертав увагу на яскравих жiнок, коли виступав i випендрювався...

***

У жовтнi вчителька почала водити нас у кiно. Перше кiно, переглянуте всiм класом, було "Армiя Трясогузки" - про революцiйну боротьбу загону безпритульних. А потiм "Армiя Трясогузки знову в бою".

Нам багато розповiдали про Велику Жовтневу Революцiю, про Ленiна, однокласники вчили вiрш: "День сьомого листопада, червоний день календаря..." А я його вже давно знала - вивчила за книгою "Круглий рiк. 1964".

А наприкiнцi жовтня нас приймали у жовтенята. Майже навпроти школи, через дорогу знаходився татiв клуб. Вiрнiше, сам вiн знаходився на територi╖ гарнiзону, а на вулицю, де стояла школа, виходили запаснi виходи з Музею Бойово╖ Слави вiйськово╖ частини та iз залу для глядачiв клубу. Усi великi шкiльнi заходи проходили у цьому залi. Напередоднi нам сказали купити жовтенятськi зiрочки i прийти до школи в параднiй формi - дiвчата мали надiти бiлi фартухи та пов'язати бiлi бантики, а хлопчики - бiлi сорочки. Була урочиста стройова, яка називалася "лiнiйка", а потiм пiонери прикрiплювали нам на груди нашi зiрочки з портретом Ленiна у центрi. Зiрочки були двох видiв - металевi з рель╓фною металевою головою дев'ятирiчного Ленiна, та пластмасовi, червоно-напiвпрозорi, з фотографi╓ю Ленiна-дитини у центрi. Пластмасовi зiрочки всiм подобалися бiльше. Потiм у класi вчителька подiлила нас на "зiрочки" - загони по п'ять осiб, i призначила ланкових.

***

Напередоднi рiчницi Жовтнево╖ революцi╖ до школи запрошували ветеранiв Громадянсько╖ вiйни, учасникiв революцi╖, перших комсомольцiв, якi бачили Ленiна. Такий чоловiк прийшов i до нас у клас. Менi вiн здався неймовiрно старим. Але ж йому було всього 65 рокiв, менi зараз бiльше, нiж йому тодi, а я вважаю себе ще молодою! Вiн розповiдав, що у складi делегацi╖ перших комсомольцiв по╖хав до Москви

на комсомольський з'╖зд. Там перед ними виступав Ленiн.

- Я його бачив, ось як зараз вас! - Захоплено розповiдав старий. - Вiн вийшов, i ми всi загули i зааплодували. Захват

був такий, що описати неможливо!

Вiн ще довго розповiдав про свiй захват, про натхнення, яке охопило всiх учасникiв з'╖зду, про той душевний пiдйом, який потiм не вщухав кiлька рокiв i надихав ╖х на комсомольськi подвиги.

А менi було цiкаво: про що ж казав Ленiн? Про це той колишнiй комсомолець не розповiдав. Виходило, що й говорити Ленiну нi про що не треба було - просто вийти, сказати:

- Здрастуйте, товаришi! - Помахати рукою i все...

Перед осiннiми канiкулами старшi дiти готувалися до концерту. Пригадую, пiсля урокiв, коли ми йшли додому, одинадцятикласники на сценi репетирували сво╖ пiснi. Ми з Вiкою, яка також жила в льотному мiстечку, але в сусiдньому будинку, залишалися послухати репетицi╖. Один дорослий дядько-одинадцятикласник спiвав пiсню "Там вдали за рекой загоралися огни" - цю пiсню з того часу я запам'ятала на все життя.

***

Ми з Вiкою сидiли за однi╓ю партою - другою у середньому ряду. Пiсля школи ми разом йшли додому. Могли затриматись у школi, щоб подивитися на репетицiю, погуляти на шкiльному подвiр"╖, повисiти на турниках. Потiм ми йшли вулицею i, перейшовши через дорогу, заходили до парку. У парку ми могли пограти на безкоштовному дитячому майданчику, подивитися на платнi атракцiони, зайти до кафе.

У будь-якому кафе i будь-якiй ╖дальнi у тi часи на столах стояли сiль, перець, гiрчиця i тарiлка з нарiзаним хлiбом - чорним i бiлим. Можна було взяти чай за 4 копiйки, а решту ╖сти безкоштовно. Спочатку ми з'╖дали по шматочку чорного хлiба, намазаного гiрчицею, потiм по шматочку iз сiллю, а по-

тiм, запиваючи ча╓м, з'╖дали по два шматки бiлого хлiба.

Коли я згодом розповiдала про це сво╓му чоловiковi, вiн дивувався. На той час вiн жив у селi, i хлiба в них не було. Хлiб привозили двiчi на тиждень до радгоспно╖ крамницi i видавали по два буханцi на сiм'ю. Час при╖зду хлiбно╖ машини був невизначений, ╖╖ можна було чекати кiлька годин. До обов'язкiв десятирiчного Володi входило йти до магазину i годинами вистоювати в черзi, чекаючи на при╖зд машини. Дiти, якi стояли разом з ним, не просто стояли, вони могли грати i бiгати, не вiдходячи вiд магазину i постiйно перевiряючи свою чергу, щоб нiхто з дорослих не мiг сказати, що ╖х тут не було. Зате йому дiставалося право першому, ще дорогою додому, вiдкушувати скоринку вiд свiжого хлiба.

Виходило, що коли в нас, у мiстi, був майже комунiзм i хлiб можна було брати безкоштовно, у селi люди вистоювали за ним багатогодиннi черги.

Пройшовши алеями парку до наступного виходу, що знаходився навпроти входу в льотне мiстечко, ми з Вiкою переходили вулицю (машини тодi були дуже рiдкiсними) i йшли додому. Вiкин будинок знаходився прямо за хвiрткою, а мiй трохи далi, тому я спочатку заходила до Вiки в гостi, ми могли пограти, поки ╖╖ мама не нагадувала, що менi теж треба додому.

У цей час мо╖ батьки розшукували мене i по всьому мiстечку, i в школi, i по дорозi вiд школи до дому... Менi пояснювали, що спочатку треба прийти додому, а вже потiм гуляти, я обiцяла, що так i робитиму, але через кiлька днiв все повторювалося...

***

У груднi, коли мо╖ однокласники закiнчували вивчення букваря, я застудилася i до школи не ходила. Вчителька кiлька разiв вiдвiдувала мене вдома, перевiряла, чим я займаюся. Мама сказала, що я знаю всi лiтери, вмiю писати, тiльки лiтеру "Я" пишу неправильно, сво╖м почерком.

Вчителька показала, як ╖╖ писати, згiдно з прописами, i, дiзнавшись, що я майже здорова, запропонувала взяти участь у Святi Букваря. Менi пропонувалося виступити з плакатом-загадкою, де слово "заика" перетворювалося на "зайка". Цей плакат менi намалював тато, а кому над лiтерою "Й" прив'язали на ниточцi. Якщо вона ховалася за плакатом, виходив "заика", а якщо ╖╖ перекинути вперед - "зайка". Загадавши на ранку загадку, я не стала чекати, поки дiти здогадаються, як iз за╖ки зробити зайчика, а вiдразу ж i показала.

А за кiлька днiв у школi був Новорiчний ранок для першокласникiв. Через хворобу костюм менi не приготували. Але дiдусь у посилцi з мандаринами надiслав маску - великий нiс iз окулярами, сивими бровами та вусами. Мама одразу ж вигадала, що я можу бути Старим Роком.

- Правильно! А Маринка буде Новим роком! - Зрадiла я.

- Маринка пiде з тобою на ранок? - Запитала мама.

- Звiсно! Як же вона без ранку!

Мама зробила нам майже однаковi картоннi шапочки, обшитi блискучим "дощиком". На мо╖й було написано "1965 РIК", а на Маринчинiй - "1966 РIК". Ми одягли однаковi брючнi костюми - вийшло чудово.

***

Перед зимовими канiкулами усi молодшi класи повели на балет "Снiгова королева" до зали вiйськового клубу. Маринку я, звичайно ж, взяла з собою. Саму казку я чудово знала, кiлька разiв читала i собi, i Маринцi. Але як показати казку без слiв ще не знала. Виявилося, що мова рухiв може бути такою ж зрозумiлою, як мова слiв.

Усi ролi виконували учнi дитячо╖ балетно╖ школи: Королеву грала майже доросла дiвчинка, Кая та Герду - дiти приблизно шостого класу, деякi ролi танцювали нашi ровесники. Менi дуже сподобалася Маленька Розбiйниця - дiвчинка рокiв десяти-одинадцяти, яка бешкетливо блискала очима i робила такi неймовiрнi рухи, що я навiть уявно не могла ╖х повторити. Я дуже здивувалася, як такi маленькi дiти, як я i навiть Маринка, ходять на пуантах, вмiють високо

пiднiмати ногу, крутитися, сiдати на шпагат i так далi.

Вдома ми з Маринкою вирiшили зайнятися балетом. Пуантiв у нас не було, але у мами було кiлька бляшанок вiд згущеного молока. Якщо всунути в них ноги разом iз капцями, стопи ставали майже вертикально. Спочатку ми навчилися ходити на таких "пуантах", потiм почали кружляти, пiднiмати ноги, сiдати на шпагат. Справжнiй шпагат не виходив, зате став виходити дуже пристойний напiвшпагат i чудова ластiвка. Мама, подивившись на нашi заняття, показала, як робити "мiсток", "кошик" та ще кiлька елементiв. А крутитись було складнiше. Я згадувала, як ми крутилися "у дитинствi" в Тернополi, падаючи на траву, i як нам тодi було весело. Тепер я цього робити не могла - сильно болiла голова. А Маринка крутилася.

***

На канiкулах в мене був день народження i менi подарували лижi. До цього ми з Маринкою, як i всi дiти, ходили до парку кататися на санчатах. Ми пiднiмалися серпантинною стежкою на вершину гiрки-кургану i з'╖жджали з не╖ на санках вниз. Кататися на лижах було не цiкаво - для цього я мала пiти вiд усiх, надiти лижi та кататися сама навколо гiрки, поки всi веселилися разом. Спробувавши покататися кiлька разiв, я закинула лижi i каталася разом з усiма на санчатах або просто стрiмголов, валялася в снiгу... I всi ми ╖ли снiг. Тодi вiн не був таким брудним, як зараз. Домашнiх кiшок та собак майже нi в кого не було, з ними нiхто не гуляв, снiг залишався чистим.

А потiм я захворiла. Спочатку мене поклали до однi╓╖ лiкарнi, потiм перевели до iншо╖. У мене виявилося двосторонн╓ запалення легень. Нарештi, мене поклали в iзолятор туберкульозного диспансеру, де лежали дiти, якi одужують. Я була страшенно худою, майже дистрофiком iз зеленкуватим обличчям. Щоб менi було теплiше, мама передала свiй вовняний, ще польський светр, який сiв пiд час прання i тепер був менi впору. От тiльки колiр... На тлi свiтлого, м'ятно-зеленого светра мо╓ обличчя здавалося ще зеленiшим.

У палатi нас було шестеро, три хлопчики та три дiвчинки. У нас усiх був постiльний режим, тому я цiлими днями малювала та писала, робила уроки, завдання до яких приносили батьки. Звiсно ж, писала я, лежачи на спинi, пiдклавши пiд зошит книжку. У такому положеннi писати ручкою та чорнилом було неможливо, тому я писала олiвцем. Зрозумiло, нi про яку калiграфiю мови бути не могло, i мiй почерк набував все бiльшо╖ iндивiдуальностi. А хлопчаки вилежати цiлий день не могли, як тiльки медсестри виходили, вони починали бешкетувати, кидатися подушками, робити з паперу лiтаки та запускати ╖х по всiй палатi...

Мама з татом приходили вечорами. У палати вiдвiдувачiв не пускали, бачитися можна було лише у холi першого поверху. Коли мама в евакуацi╖ лежала в лiкарнi, масло, яке ╖й передавали батьками, забирали медсестри. Щоб такого не трапилося зi мною, мама пiд час вiдвiдувань змушувала мене одразу при нiй з'╖сти великий бутерброд iз маслом, а потiм за╖сти кiлькома мандаринами.

Якось мене забрали до манiпуляцiйно╖, щоб узяти на аналiз кiстковий мозок. Ця процедура була дуже болiсною, пiсля цього не можна було ходити. Мене привезли до палати на каталцi i сказали не вставати. Але ввечерi прийшли батьки, як я не могла пiти до них? Перемагаючи бiль, я сповзла з лiжка i, спираючись на стiнки, а потiм на перила сходiв, спустилася з другого поверху на перший. Ноги не слухалися, сигнали у них проходили погано, але я дiйшла. Я побула з батьками, з'╖ла бутерброд та мандарини, розповiла, що менi робили. Назад мене вiднесли на ношах.

Я нiяк не могла одужати. Тодi жiнка-лiкарка сказала батькам:

- Я знаю народний засiб, який зможе поставити вашу до-

ньку на ноги, але в лiкарнi я його не маю права використовувати. I виписати ╖╖ я не можу. Тому я вам пропоную викрасти дiвчинку з лiкарнi, а вдома лiкувати самостiйно, за мо╖ми рекомендацiями.

Тато так i вчинив. Батькам дозволялося виводити або виносити дiтей на кiлька хвилин надвiр, подихати повiтрям. Тато одягнув мене i вивiв надвiр. Вже був вечiр, було зовсiм темно, тато посадив мене у санки, загорнув у ковдри i повiз додому.

- А як же лiкарня? - Запитала я.

- А я тебе вкрав! Досить з тебе лiкарень, лiкуватимешся вдома. - Весело вiдповiв тато. Вiн любив авантюри.

Так мене викрали вдруге у життi.

Вдома мама зробила компрес iз натертого на терцi часнику з гiрчицею, борошном та олi╓ю. Такi компреси менi робили майже кожного дня до само╖ весни, вся квартира пропахла часником. I як це терпiли сусiди?

***

Весь залишок зими та частину весни я провела вдома. Окрiм читання, урокiв та малювання, ми з Маринкою дивилися телевiзор. У той час показували польськi серiали "Чотири танкiсти та собака" та "Ставка бiльше за життя", якi ми починали дивитися ще в Польщi. Мова, що проступала за дубляжем, була нам знайома, ми нiби поверталися до Польщi. Ще був угорський серiал про борцiв за незалежнiсть у ХIХ столiттi, його назви я не пам'ятаю. Але пам'ятаю, як головний герой, коли його взяли у полон i прив'язали до важкого дубового крiсла, з зав'язаними ззаду руками, одними зубами пiдняв глузливо поставлений перед ним глиняний кухоль з пивом i весь його випив до дна, вiдкинувши потiм кухоль убiк.

Ми також захотiли так навчитися. Глиняних кухлiв у нас не було, порцеляновi чашки ми побоялися розбити, тому взяли емальовану кружку. Зчепивши руки ззаду в замок, ми нахилялися до поставлено╖ на краю столу кружки з водою, брали ╖╖ зубами i, поступово випрямляючись i пiдводячи голову, випивали всю воду. Потiм ми кидали кружку на пiдлогу. Виявилося, що майже так само тренувалися iншi дiти нашого двору, потiм ми демонстрували одне одному наше вмiння.

Радянських фiльмiв на той час теж з'явилося багато: "Королiвство кривих дзеркал", "Мiсто майстрiв", "Три товстуни"...

З фiльму "Королiвство кривих дзеркал" я винесла кiлька корисних спостережень. По-перше, чудову гру з читання слiв задом наперед; по-друге, пiсеньку "Жив був у бабусi сiренький козлик", яку дiдки у фiльмi заспiвали зовсiм по-новому; а по-трет╓, виявля╓ться, коли пiд рукою нема╓ зубно╖ щiтки та порошку, зуби можна почистити водою, ретельно водячи по них пальцем.

***

До школи я пiшла вже навеснi, коли потеплiшало. Моя вчителька тим часом захворiла i ╖╖ пiдмiняла iнша. Вона одразу наставила менi двiйок за чистописання, бо я писала по-сво╓му, а не за прописами. Щоб я не засмучувалась, тато сказав, що оцiнки - це не головне, а головне те, що я знаю i вмiю набагато бiльше, нiж iншi дiти. А за тиждень повернулася моя вчителька i всi тi двiйки з журналу викреслила.

Наприкiнцi квiтня нас повели у кiно - дуже гарну кольорову "Казку про царя Салтана". Змiст я, звичайно ж, знала напам'ять, але побачити це в кiно було набагато цiкавiше. Маринку, якiй тiльки-но виповнилося сiм рокiв, менi дозволили взяти з собою.

Школа готувалася до Першотравнево╖ демонстрацi╖. Пер-

шокласники на демонстрацiю не ходили, але допомагали робити для старшокласникiв "квiтучi гiлки". На уроках працi ми вирiзали з паперу пелюстки, зв'язували ╖х дротом та прикрiплювали до наламаних кимось гiлок. Виходило, нiби вже зацвiли яблунi чи вишнi. Усi нашi гiлки старшокласники забирали i кудись вiдносили.

Напередоднi Дня Перемоги до школи запрошували ветеранiв вiйни. I хоча багато хто з них ще працював, деякi служили в однiй частинi з татом, менi вони теж здавалися старими. А ╖м було тодi по 40-50 рокiв! А ще приходили мiлiцiонери та пояснювали, що патрони, мiни та будь-якi снаряди, знайденi десь у полi чи лiсi, чiпати не можна. Тодi ╖х ще скрiзь було багато, хлопчаки дуже часто пiдривалися на них. Дехто приносив знайденi патрони до школи та грав з ними. Якщо це бачили вчителi, то вiдбирали. Ми теж грали з патронами, але нашi обов'язково перевiряв тато.

Перед святом вчителька повела нас до музею бойово╖ слави гарнiзону. Вихiд iз музею теж знаходився на протилежному боцi вулицi. А екскурсоводом був наш тато! Виявилося, вiн розповiдав цiкаво не лише казки та мiфи. Всiм дiтям екскурсiя дуже сподобалася, а я дуже пишалася.

Найбiльше мене вразив подвиг одного льотчика. Пiд час бою його лiтак пiдбили нiмцi, вiн викинувся з кабiни парашутом, але його пiдiбрали i взяли в полон. Довго катували, та вiн нiмцям нiчого не сказав. Тодi його взимку напiвроздягненого прив'язали до стовпа i почали поливати водою. Вода на морозi замерзала i вiн поступово вмирав, вмерзаючи в крижану брилу... Цьому льотчику поставили невеликий пам'ятник у центрi однi╓╖ iз залiв музею - кам'яна брила, з яко╖ виступа╓ оголений торс льотчика...

Наприкiнцi травня Маринка захворiла на дизентерiю, i ╖╖ поклали в iнфекцiйну лiкарню за мiстом. Маринка дуже пи-

шалася, що вона теж лежала у лiкарнi. Я дуже здивувалася: виявля╓ться, вона заздрила, що я хворiла, i менi придiлялося багато уваги. А тепер увага придiлялася ╖й. Але ж краще не хворiти? Ми з мамою ╖здили до Маринки та возили ╖й передачi. Було вже тепло, i ми з нею гуляли у лiкарняному дворi.

***

Ось так швидко пролетiв навчальний рiк i почалися канiкули. А школа почала готуватися до реформи. У новому навчальному роцi мала бути i нова форма, i новi пiдручники, i ще багато чогось нового. Тепер передати Маринцi сво╖ пiдручники я не могла, навiть Буквар став зовсiм iншим. Треба було купувати новi пiдручники, новi портфелi, нове письмове приладдя.

За мiстом влаштували великий Шкiльний Ярмарок, на якому можна було знайти майже все. Ми по╖хали туди разом iз мамою на автобусi. Нова форма була зовсiм не такою, як стара. У мене в першому класi була вовняна коричнева сукня, на яку зверху надiвався чорний або бiлий фартух, а на рукави - чорнi сатиновi нарукавники, щоб не протирати лiктi. Тепер сукнi не було. Були блакитнi сарафани, пiд якi одягалася блузка, а зверху - блакитний жилет та блакитний пiджак. Пiджаки були дуже незручними, тому вже до зими всi замiсть них одягали будь-якi светри. А дехто так i не купив нову форму i ходив у старiй, коричневiй.

Сочi-1966.

У вiдпустку ми, як завжди, по╖хали до Сочi. Анi бабуся Таня, анi Петька цього разу з нами не по╖хали.

Як завжди, пройшли залiзничними колiями трохи назад, перейшли залiзничний мiст, спустилися з нього i вийшли на вулицю Новоселiв.

Гуляти поряд з будинком було не цiкаво, вулиця ще була не повнiстю забудована, довкола ще велося будiвництво, всюди валялося будiвельне смiття, хоча дороги та тротуари вже були заасфальтованi, а подекуди навiть облаштованi клумби.

Нас випускали у двiр на дитячий майданчик, але ми нi з ким не хотiли знайомитись, i нам там було не цiкаво. При╖хавши до Сочi, ми з Маринкою знову стали самодостатнiми. Нам про бiльшiсть речей навiть не треба було говорити, ми розумiли одне одного без слiв, "читали думки", зробивши непомiтний жест очима.

Майже всi днi ми проводили на морi. Мама пiсля нашого народження бiльше спортом не займалася i тому почала повнiшати. Бабуся змусила ╖╖ ходити на сво╖ заняття лiкувально╖ фiзкультури, до групи для тих, хто худне. Коли ми йшли на обiд, ми забирали маму iз зали, довкола яко╖ росло безлiч квiтiв.

Всi громадськi туалети в Сочi були обсадженi кущами рододендронiв, квiти яких так сильно пахли, що могли перебити будь-який запах. Запах Сочi для мене - це запах рододендронiв. А для мами рододендрони, через те, що росли бiля туалетiв, назавжди почали асоцiюватися з туалетами - ось така рiзна психологiя сприйняття запахiв...

На той час мамина коса вже повнiстю вiдросла i бабуся сказала, що нема чого ховати ╖╖ у високi зачiски, можна просто заплести. Мама вважала, що з косами можуть ходити лише незамiжнi дiвчата, але послухалася бабусю й у тiй вiдпустцi час вiд часу ходила з косою.

Колишнiй товариш дiдуся по службi на прiзвище Гармаш оселився в Адлерi, який тепер входив до Сочi. На пенсi╖ вiн став працювати у парку радгоспу пiвденних культур.

Прямо на територi╖ парку, серед пальм, бананiв та екзотичних квiтiв у них був одноповерховий будинок з вiдкритою верандою.

Якось дiдусь Вiталiй сказав:

- Гармашi звуть нас у гостi, по╖демо до Адлера!

Я ╖здити не любила, але виявилося, що електричкою до Адлера зовсiм недалеко. Гармаш провiв нам екскурсiю парком, у якому навпроти всiх рослин стояли таблички з написами, якi пояснювали, що це за рослина, звiдки вона родом i чим корисна для господарства.

Навколо будинку Гармашiв росли "багатоповерховi" квiти, якi називалися орденами. До слова "орден" додавалося

ще якесь, але я його не пам'ятаю, "орден чогось". У квiтцi спочатку йшли однi пелюстки, потiм над ними на нiжцi розкривався наступний "поверх" пелюсток, потiм ще один, закiнчувалася квiтка великими маточками i тичинками теж незвичайно╖ форми.

А на верандi дружина Гармаша накрила для нас стiл, де, крiм звичайно╖ ╖жi, було багато незнайомих фруктiв.

***

Як завжди, ми ходили в пiшi походи в гори та до Горiхових водоспадiв, тiльки тепер усю дорогу ми йшли самi, а не на плечах у тата. I мiстки-колоди через прiрви теж переходили самi.

Нам iз Маринкою дуже подобалися Горiховi водоспади, незважаючи на те, що ми ходили до них щороку. А ось на вершину гори Ахун ми пiднiмалися лише двiчi - це було надто високо, йти вгору треба було дуже довго, а автобусом я ╖здити не могла.

Щороку ми обов'язково ходили гуляти в порт - дивитися на кораблi, iнодi вдавалося застати на якорi дуже великi кру╖знi лайнери, iнодi невеликi кораблi, а iнодi тiльки катери. Бабуся з дiдусем пропонували нам морську прогулянку, але ми вiдмовлялися, бо мене дуже закачувало. Але кiлька разiв тато все ж таки брав маму i Маринку, залишаючи мене з бабусею i дiдусем, i вони каталися на прогулянкових кораблях i катерах на пiдводних крилах.

***

Через кiлька тижнiв пiсля нашого при╖зду до Сочi, з Ленiнграду при╖хала i мамина сестра В╓тта зi сво╓ю родиною - чоловiком Вовою та донькою Наталкою. Всю ╖╖ сiм'ю ми називали "В╓тки", як i вони нас "Нелки". Наталцi тiльки-но виповнилося п'ять рокiв, але вона була вже жахливо "iдейною". Коли в дитсадку ╖м розповiли про Ленiна, вона змусила батькiв повiсити його портрет над сво╖м лiжком. Вона вiрила у Ленiна, як у Бога. А В╓тта, коли розповiдала про це, дуже пишалася iдейнiстю сво╓╖ доньки. Ми з Маринкою тiльки здивовано переглядалися, вже тодi Ленiн не був для нас авторитетом, хоч ми про це нiде i нiкому не казали.

Менi вже було вiсiм з половиною рокiв, Маринцi - бiльше семи, а Наташцi тiльки-но виповнилося п'ять, грати з нею поки було не цiкаво. Наташа здавалася нам надто маленькою i серйозною, вона не балувалася, не верещала на все горло, розповiдала вiршi про Ленiна... Була якась дивна. Навiть на шашликах, коли всiм було весело, вона лишалася серйозною. В╓тта з себе дорослу серйозну жiнку не виставляла, була веселою i безшабашною, як дiвчинка, тiткою ми ╖╖ назвати не могли. Дядько Вова, хоч i був у повсякденному життi серйозним лiкарем, у вiдпустцi ходив у бiлих шортах (що тодi було великою рiдкiстю) i теж виглядав, як хлопчисько. Наш тато завжди ходив у штанах, вiн був консервативним i шорти нiколи не одягав, тiльки на пляжi був у плавках.

У санаторi╖ вперше провели пляжний конкурс краси. Дiдусь був ведучим, деякi спiвробiтники санаторiю сидiли у журi. Наш тато обурювався, що молодi жiнки виставляють себе напоказ, а дядьковi Вовi це дуже подобалося. Я тодi зауважила, що наша сiм'я була набагато старомоднiшою, а В╓тткина - бiльш сучасною.

Разом нашi родини пробули не довго, вiдпустка закiнчувалася, i ми по╖хали назад, до Iвано-Франкiвська.

Другий клас.

Лiто ще не закiнчилося, було спекотно та повно часу. У дворi всi дiти бiгали лише в трусиках та сандалях, ми теж стали ходити без суконь. Нас збиралася ватага до шiстнадцяти чоловiк, грали в доньки-матерi, у козаки-розбiйники, у квiткових принцес... Виявилося, що самi iгри менi нецiкавi, цiкавi лише пiдготовки до них.

Наприклад. "доньки-матерi". Поки облаштовувався "будинок", визначалися ролi - хто буде мамою, хто татом, хто якими дiтьми, де що стоятиме, де магазин i хто там працюватиме, пiдготовка товарiв для магазину та грошей (листочкiв з дерева) - менi було цiкаво, а коли починали грати - нудно.

Для гри в козаки-розбiйники ми подiлялися на двi команди, хто був козаками, а хто розбiйниками, було не зрозумiло. Ми робили собi шаблi з палиць, пiстолети з сучкiв, а потiм ганялися однi за iншими i, якщо була можливiсть, когось брали в полон. Сенсу гри я так i не зрозумiла.

Квiткових принцес робили з квiтiв. Зривали квiтку майже без стеблинки i ставили ╖╖ корiнцем вгору - виходила пишна спiдниця принцеси. Щоб у не╖ з'явилася голова, зривався бутон кульбаби - кругла голова, а стеблинка розшаровувалася на багато смужок, якщо потримати ╖х трохи в ротi, вони завивали i утворювали над бутоном "кучеряву зачiску". А в трубочку спецiально залишено╖ коротко╖ частини стебла кульбаби можна було вставити якусь дрiбну квiточку, яка ставала короною. Робити таких принцес менi було цiкаво, а грати з ними не дуже.

У тi часи всi клумби були засадженi настурцiями, маргаритками, чорнобривцями, братками, незабудками, газанiями, примулами, петунiями, гвоздиками, нiгтиками, простими жоржиновими i так далi. Я навiть почала збирати гербарiй, засушуючи квiти в альбомi для малювання та пiдписуючи кожну квiтку. Причому спочатку я засушувала квiти в книзi мiж сторiнками, а потiм пришивала в альбом.

На подвiр'╖ Маринку чомусь назвали бiлоручкою. Значення цього слова я тодi не розумiла i дуже обурювалася:

- Чому це вона бiлоручка? У не╖ ж руки смаглявi, он вони якi темнi. У мене набагато свiтлiшi.

Тодi менi пояснили, що "бiлоручка" може бути й з засмаглими руками, головне, що вона нiчого не хоче робити. I звiдки ╖м стало вiдомо, що майже всi доручення по дому виконую я?

***

Початок нового навчального року 1966-1967 запам'ятався

цiлою низкою реформ. По-перше, мене пересадили за другу парту правого ряду бiля стiни, тепер мо╖м сусiдом був Сашка Ганенко, той самий, який курив з першого класу. Я його вважала пропащою людиною, двi╓чником i хулiганом. По-друге, нова блакитна, а не коричнева форма - я про не╖ вже писала. По-трет╓, замiсть одинадцятирiчки тепер була десятирiчка. По-четверте, новi пiдручники. Навiть буквар у Маринки був не такий, як у мене.

По-п'яте, у школi запровадили експеримент - органiзували групу вивчення англiйсько╖ мови для перших-других класiв. Батьки вiдразу ж записали нас до не╖, i ми з Маринкою займалися в одному класi пiсля урокiв. Iз трьох других та трьох перших класiв, у яких було по тридцять шiсть чоловiк, на англiйську ходило вiд сили двадцять. Хоча заняття там були безкоштовнi. Ми вiдразу почали вивчати i слова, i алфавiт, i пiснi. На все життя я запам'ятала двi пiснi, хоча ╖х було бiльше: "My bonnie lies over the ocean" i "Sleep my baby, don't you cry". Вчителька англiйсько╖ час вiд часу влаштовувала концерти, де ми виступали. Так, для колисково╖ всiм сказали принести ляльок, ми спiвали i заколисували ╖х. Для пiснi про океан у всiх були блакитнi хусточки, якими ми розмахували. Ще була пiсня, де треба було стрибати, крутитися, повертатися лiворуч, праворуч, довкола... А ще була пiсня-алфавiт, яку я теж запам'ятала.

По-шосте, цього року у школах вперше запровадили групи подовженого дня. У цi групи записалося набагато бiльше дiтей, нiж на англiйську. З шести перших та других класiв вийшло три групи подовженого дня. Спочатку пiсля урокiв, поки ми займалися англiйською, для бiльшостi дiтей була прогулянка у шкiльному дворi. Потiм нас вели до парку Шевченка, де ми грали на безкоштовному дитячому майданчику.

У школi ╖дальнi не було, тому вона уклала договiр на обiди для дiтей з рестораном, який стояв у парку. Всi ми одночасно в залi ресторану не помiщалися, обiдали по черзi окремими групами, решта, чекаючи на свою чергу або тих, хто обiдав останнiми, гуляли неподалiк.

Пам'ятаю, якось ми з Маринкою знайшли в парку, прямо бiля дорiжки парочку сиро╖жок. Знаючи, що ╖х можна ╖сти сирими, ми почистили ╖х, посолили та з'╖ли перед другою стравою.

За рестораном у парку були цiлi гори обрiзкiв хутра з яко╖сь фабрики. Мабуть, вона була десь неподалiк. Ми лазили цими горами, вибираючи собi для iгор шматочки хутра, як ранiше в Тернополi вибирали пiдбори. Сво╖м лялькам ми могли пошити справжнi хутрянi шапки та зробити комiри. До шуб у нас не дiйшло.

На продльонцi ми робили уроки, а хто вже зробив, могли пограти в залi в настiльнi iгри та моза╖ки. Вчителька продльонки перевiряла домашнi завдання та виставляла за них оцiнки, якi потiм нашi вчителi виставляли до журналiв. А ще малювали. За малювання також ставили оцiнки. Щоб щодня отримувати бiльше п'ятiрок, фантазi╖ для малюнкiв не вистачало, i тут я згадала про перемальовування. Я перемальовувала картинки з коробки для олiвцiв, з картинок у пiдручниках, з вiтальних листiвок. Я навчилася робити пiвтони, перехiд одних кольорiв до iнших, свiтлотiнi - i все це кольоровими та простими олiвцями. Якiсть перемальовування ставала все кращою, а швидкiсть малювання все бiльшою. За один подовжений день я могла зробити всi уроки, погуляти, пограти в залi i намалювати три-чотири малюнки. А потiм прийти додому iз шiстьма-сiмома п'ятiрками. Через деякий час я зрозумiла, що оцiнки за малювання батьками не дуже цiнуються, та й у журнал не виставляються, тому бiльше не вимагала оцiнок вiд вчительки, а малювала тiльки для себе.

Маринка теж стала бiльше малювати, у не╖ з'явилися подружки у класi, вона перестала битися... Якби ми залишилися в Iвано-Франкiвську назовсiм, можливо, ми змогли б вiдокремитися одна вiд одно╖, завiвши сво╖х власних подружок. Але...

Завдяки продльонцi, мама змогла влаштуватися на роботу - копiювальницею в проектну органiзацiю. Ми навiть кiлька разiв були на ╖╖ роботi i дивилися, як вона креслить тушшю, промальовуючи креслення з паперу на прозору кальку. Мама приносила уривки кальки додому, вони ╖й потрiбнi були для випiкання тортiв та рогаликiв. А ми вчилися через не╖ переводити малюнки з книжок. Звiсно, не тушшю, а олiвцями.

В-сьомих, ми почали вивчати укра╖нську мову. А я вже i так вiльно читала i росiйською, i укра╖нською, тож для мене нiчого нового не було, а деяким дiтям було дуже важко.

***

Наша сусiдка Лощова розповiдала мамi, що треба бути жiночнiшою i стежити за собою. Вона змусила маму купити собi губну помаду - не яскраву, морквяного кольору. По недiлях до нас у квартиру стала приходити манiкюрниця - жiнка-карлик, менша за мене на зрiст. Мама, Лощова та манiкюрниця влаштовувалися на кухнi i робили манiкюр. Пам'ятаю, як мама у розмовi з татом сказала, що зарплата у манiкюрницi сорок карбованцiв на мiсяць. У мами зарплата була рублiв шiстдесят - шiстдесят п'ять.

До речi, живучи в комунальних квартирах, радянськi люди вмiли дотримуватися кордонiв. Ми нiколи не були в кiмнатi Лощових, а тi не заходили до наших, хоча кiмнати не

замикалися. На ключ зачинялися лише дверi до квартири.

У тi часи майже всi люди ховали ключi пiд килимками бiля дверей квартири. Дiти, гуляючи самостiйно, могли прийти додому без дорослих. Але манiкюрниця розповiла, що у мiстi почалися пограбування. Злодi╖ вiдкривають ключами з-пiд килимкiв квартири, заходять до них i виносять все, що зможуть. Тодi i мама, i Лощова вирiшили зробити нам, дiтям, окремi ключi. Щоб ми ╖х не загубили, нам ╖х вiшали на мотузках на шию.

Ще згаду╓ться калатання дзвоника i гучний голос точильника ножiв. Вiн ходив по дворах з величезним точильним колесом, теж у недiлю, i кричав:

- Точу ножi, ножицi, бритви! Точу ножi, ножицi, бритви!

Ми з iншими дiтьми обступали його i дивилися, як вiн крутить ногою колесо i як з-пiд нього летять iскри, коли вiн щось точить.

***

Ще в Польщi у мене з'явилася звичка гризти нiгтi. Мене i вмовляли, i били по руках, варто було менi засунути палець у рот, - нiчого не допомагало. Тодi тато повiв мене на кухню i сказав:

- Зараз я намажу тобi руки миш'яком. Якщо засунеш палець у рот - помреш!

Вiн намазав менi руки якимось сiрим порошком i вiдпустив до школи. Я терпiла до третього уроку. На перервi перед останнiм, четвертим уроком, я, плачучи, розповiла Вiцi, що менi намазали руки миш'яком, що я не стрималася i погризла нiгтi i тепер зовсiм скоро помру. Вiка переживала разом зi мною. А я стояла, гризла нiгтi та плакала. Здогадатися просто помити руки я чомусь не змогла.

Вдома, коли я лежала на лiжку i чекала, коли ж помру, тато зiзнався, що намазав менi руки чорним перцем, змiшаним iз сiллю, сподiвався, що страх смертi мене зупинить. Не зупинив...

***

На осiннiх канiкулах нас вiдвезли до Тернополя. Не пригадую, куди по╖хали батьки. У Тернополi нас зустрiв дядько Шура i повiз до бабусi, але не до ╖╖ квартири, а до яко╖сь чужо╖. Виявилося, що в ╖╖ будинку ведеться капiтальний ремонт, а всiх мешканцiв на якийсь час переселили. У цiй квартирi бабуся мала одну кiмнату, в якiй помiстилися не всi ╖╖ меблi. Те, що не вмiстилося, забрали до себе дядько Шура та дядько Петя. Бабуся жила разом iз Петькою, вiн до школи ще не ходив, але вже вчився читати. Ремонт вже закiнчувався, тож у чужiй квартирi ми прожили лише кiлька днiв.

Пiсля ремонту бабусина квартира придбала всi зручностi: двi кахельнi грубки тепер топилися газом, а не вугiллям, у кухнi розiбрали стару плиту i встановили газову, провели водопровiд i каналiзацiю, замiсть комори тепер була справжня ванна кiмната з туалетом, ванною та умивальником. Воду для ванни нагрiвали газовим титаном.

Дядько Шура зробив перегородку, вiдокремивши вiд кухнi невелику кiмнатку. У нiй мiстилися два лiжка одне навпроти одного, а мiж ними - комод. Приблизно пiвметра залишалося вiд узголiв'я одного лiжка до ново╖ стiнки, там зробили вiшалку, до другого лiжка примикала "спина" кахельно╖ газово╖ пiчки, яка запалювалася з кухнi. Кухня стала зовсiм маленькою i темною - тепер у нiй не було вiкна, воно опинилося за новою стiнкою, але коли дверi до маленько╖ кiмнати були вiдчиненi, було цiлком видно. Щоб працювати на кухнi, зазвичай вмикалося свiтло. У нiй, примикаючи до колишньо╖ комори, а тепер до ванно╖, було встановлено мийку з краном. Вода була тiльки холодна, щоби помити посуд, воду треба було набрати в чайник i нагрiти на плитi. Поруч iз плитою помiстився кухонний стiл та пiдвiсна шафка над ним. Двостулковi дверi у велику кiмнату залишилися на мiсцi, паркет теж, але пiдлогу вже не треба було натирати мастикою.

Тепер, при╖жджаючи до Тернополя, ми могли спати в маленькiй кiмнатi на окремих лiжках. У великiй кiмнатi все залишилося, як i ранiше, за винятком комода.

Бабуся навчила мене легко i просто вiдпирати хустки та рушники вiд кровi. Для цього треба було просто замочити ╖х у холоднiй водi на нiч, а вранцi прати з милом - жодних плям не лишалося. Хустки вiд носових кровотеч я прала сама, а посуд ми тепер з Маринкою мили по черзi - сьогоднi я, завтра Маринка. Вода в тазi дуже швидко остигала, ставала жирною i непри╓мною. ╥╖ доводилося виливати в унiтаз та розводити нову. А потiм посуд треба було ополiскувати чистою водою, бажано дуже гарячою.

***

Батьки при╖хали за нами та залишилися на пару днiв. У цей час до бабусi прийшов Женька, котрий вже навчався у восьмому класi. З iсторi╖ ╖м задали намалювати портрет Яна Жижки. У Женьки нiчого не виходило. Тодi тато навчив його малювати по клiтинах: розкреслив портрет у пiдручнику однаковими клiтинками, такими ж клiтинками, тiльки бiльшими, розкреслив аркуш в альбомi i показав, як переносити малюнок з однi╓╖ клiтинки на iншу. Портрет вийшов дуже схожим. Ми з Маринкою теж дивилися на це малювання та запам'ятовували. Пригадую, як Женька пiдписав малюнок - "╢вген Ямчук". Так ми довiдалися, що вiн не Цимбалюк. Тодi ж ми дiзналися, що й у Петьки iнше прiзвище - Кизима.

За той портрет Женька отримав п'ятiрку i його одразу ж призначили головним художником класу. Вiн не хотiв зiзнаватися, що малював не сам, тому спочатку всi завдання малював удома так само по клiтинах, доки не навчився малювати сам. До речi, пiсля школи вiн став професiйним художником та пропрацював ним до само╖ Перебудови.

***

Живучи в Iвано-Франкiвську, ми кожного вiльного вихiдного кудись ╖здили, то в Яремче, то у Карпати, то до Львову. Усi прогулянки були переважно пiшими, транспортом ми не користувалися через мене. Пiд час прогулянок тато знайомив нас iз напрямками в архiтектурi та звертав увагу на красу старовинних будiвель. Пам'ятаю, як ми довго пiднiмалися на Замкову гору й дуже втомилися. Ще ми ╖здили до Ки╓ва, особливо нам з Маринкою сподобався Будинок з Химерами.

Восени тато купив мотоцикл з коляскою IЖ-ПЛАНЕТУ. Навчався ╖здити вiн злiтною смугою аеродрому, а коли навчився, ви╖хав на вулицi мiста. У цей час до нас при╖хав його брат Шура. Тато ще вчився ╖здити, але взяв Шурку iз собою. Шурка сидiв позаду i вiд захоплення раптом почав лоскотати тата. А тато дуже боявся лоскоту. Вiн кинув кермо i смiявся, доки Шурка не припинив. Слава Богу, на той час машин на вулицях майже не було i аварi╖ не сталося. Потiм тато довго лаяв Шурку:

- Про що ти думав? Ми ж могли розбитися!

- Нi про що не думав! Просто було весело! - Безшабашно вiдповiв Шурка.

У тата прямо у дворi навiть з'явився гараж - невеликий сарай, так що з дому ми могли будь-яко╖ митi кудись по╖хати. На мотоциклi я могла ╖здити цiлком нормально, не те, що в машинi чи автобусi. I тодi ми почали ╖здити всiма Карпатами.

Якось, залишивши маму бiля рiчки готувати щось перекусити, ми з татом пiшли збирати дрова для багаття. Зай-

шли глибоко в лiс i раптом тато зупинився.

- Дивiться! Це слiд ведмедя! - Тато приклав до слiду свою руку, слiд був бiльший. - Дуже свiжий. Мабуть, ведмiдь десь поряд. Ходiмо, подивимося!

Тато вийняв з-за пояса свiй морський кортик, який завжди брав у походи, i обережно пiшов уперед. Ми з Маринкою йшли за ним. I раптом тато зупинився. До нього дiйшло, що вiн з кортиком на ведмедя, може, й мiг би пiти, але ж з ним двi маленькi дiвчинки.

- Все, ведмiдь пiшов далеко, ми його не наздоженемо. - Сказав вiн нам. - Ходiмо до мами. Тiльки ви ╖й про ведмедя нiчого не кажiть.

Ми нiчого не розповiли. Вже зараз, коли я писала цю книгу i розказала мамi про той епiзод, вона сказала, що нiчого про це не знала. Та╓мницi ми зберiгати вмiли. Якщо нам казали, що про це нiхто не повинен знати, то ми нiкому не говорили. Тiльки треба було попереджати.

***

Взимку мама купила великий вiдрiз бiлого капрону i вирiшила пошити нам з нього сукнi. Виявилося, що капрон треба рiзати не ножицями, а розжареним ножем. Мама нагрiвала нiж на газовiй плитi та рiзала розкладену на кухонному столi тканину пiд лiнiйку. Нiж швидко холонув, i його треба було нагрiвати знову i знову. Зате мiсце зрiзу запаювалось i не розпускалося, пiдшивати таку тканину вже не треба було. Сукнi мама пошила пишнi, з рукавами-лiхтариками та кiлькома горизонтальними складками-рюшами на вирiст. Розпускаючи потiм такi складки, можна було робити сукнi довшими i носити кiлька рокiв. Зав'язувалися вони ззаду на великi банти, а з залишкiв мама зробила i банти для волосся.

На Новий рiк мама прикрасила цi сукнi блискучим "дощиком", тож у нас вийшли костюми "снiжинок".

А навеснi виявилося, що ми виросли зi сво╖х черевикiв, треба було купувати новi. Ми з мамою пiшли до магазину. Менi купили такi ж, як у всiх - звичайнi коричневi черевики з тупими носами. А Маринка раптом помiтила на полицi зовсiм незвичайнi - це були не нашi, а iмпортнi черевики свiтло-зеленого кольору, вони були жiночнiшими, не такими високими та з бiльш загостреними носами. Були вони в ╓диному екземплярi, Маринчиного розмiру! Маринка одразу ж захотiла, щоб мама ╖х купила. Додому прийшли з новими черевиками, Маринка дуже радiла, що в не╖ черевики не такi, як у всiх.

Але прийшов тато i розкритикував ╖х, вiн звик, щоб усе було за формою, а цi черевики дуже сильно видiлялися. Все життя, коли в нас щось було не так, вiн з докором пригадував:

- Як тi зеленi черевики!

Через багато рокiв, я розумiю, що тi черевики були досить симпатичними, iндивiдуальними. I дуже добре, що незважаючи на татове невдоволення, Маринка не вiдмовилася вiд них, а доносила ╖х до кiнця, поки вони не стали малi.

***

А на весняних канiкулах ми по╖хали до Тернополя на мотоциклi. Мама сидiла позаду тата, а ми з Маринкою, закутанi, ховалися удвох за склом коляски. Уздовж дороги, майже на горизонтi, то там, то тут постiйно зустрiчалися високi палаючi смолоскипи.

- Це свердловини, з яких видобувають газ. - Казав тато.

На той час у захiднiй Укра╖нi таких свердловин було дуже багато. Потiм ╖х законсервували i тiльки зараз, коли ми з Росi╓ю розiрвали всi вiдносини, починають знову експлуатувати.

Зупинилися трохи перепочити i розiм'ятися на околицi лiсу. У лiсi снiг ще повнiстю не зiйшов, i серед нього росли бiлi пiдснiжники. Таких великих пiдснiжникiв, як тодi, я бiльше нiде нiколи не бачила. Вони були розмiрами майже з дикi тюльпани, бiлi, iз зеленуватим бiля чашечки, з довгим стрiлчастим листям... Ми хотiли нарвати букети цих пiдснiжникiв, але тато сказав, що поки до╖демо до Тернополя, вони зав'януть.

У Тернопiль ми при╖хали надвечiр, повечеряли i одразу ж лягли спати. А наступного дня у Шурки було весiлля. Шурка та Стефа прийшли до бабусi, коли ми з Петькою гуляли вулицею. Стефка тiкала вiд Шурки, ховалась за деревами i смiялася. Шурка наздоганяв ╖╖, теж смiявся, а потiм цiлував.

- Як маленькi! - Сказала я Петьковi та Маринцi.

- Або як у кiно. - Зауважила Маринка. - У кiно закоханi часто у хованки грають.

- Ага, за деревами ховаються, як Стефка. - Додав Петько.

До Стефки ми поставилися не дуже доброзичливо, бо напередоднi крiзь сон чули, як Надя та бабуся говорили нашим батькам, що вона, хоч i гарна, але погана, зла.

Весiлля святкували у квартирi дядька Петi. У кiмнатi приблизно три на п'ять метрiв поставили великий стiл, зiбралося багато народу (за тогочасними мiрками), а речi складали в кiмнатi Лариски (два десять на п'ять метрiв). Ларисцi було вже шiсть рокiв, i ми з нею вже могли грати. Пам'ятаю, що розташувавшись на пiдлозi, ми будували будинки з книжок-розкладачок, тодi як з велико╖ кiмнати час вiд часу долинало:

- Гiрко! Гiрко!

Потiм нам набридло, i ми пiшли гуляти. Двiр був занедбаний, не впорядкований, там було не цiкаво. Тодi ми пiшли до Тiтки Тамари. ╥╖ одноповерховий будиночок на двi квартири виходив у той же двiр, але був ближчий до дороги. Тiтка Тамара була на весiллi, а в хатi сидiв Женька. Вiн iз нами навiть розмовляти не став, був зайнятий - зосереджено малював стiнгазету. Натомiсть дозволив нам балуватися на пiдлозi велико╖ кiмнати. Ми влаштували купу-малу: кричали хором "Куча-мала!" i кидалися в купу один на одного. Завдання було видертися нагору, стати вершиною цi╓╖ людсько╖ купи. У поривi азарту я ненароком вкусила Петьку. Укусила досить сильно, у нього навiть через сорочку та светр залишилися слiди вiд зубiв. Петько розплакався, Женька побiг за сво╓ю мамою. Та подивилася на укус, чимось його змастила, а мене дуже лаяли. Лаяла i Тамарка, i Надька, i мо╖ батьки.

- Навiщо ти це зробила? - Питали вони.

А як я могла сказати, навiщо? Нi навiщо, просто само вийшло...

***

Пiсля весняних канiкул один мiй однокласник збирався ╖хати до Братська. Його батькiв-будiвельникiв направляли туди на велике будiвництво. Усi в класi заздрили йому - адже вiн ╖хав так далеко, до Сибiру. Дехто за все сво╓ життя нiкуди не ╖здив i нiчого, крiм рiдного мiста, не бачив.

А у нашому класi з'явилася нова дiвчинка. При╖хала вона з Москви та писала не дерев'яною ручкою з пером, а авторучкою. У Москвi, виявля╓ться, у школi писали авторучками, а не такими, як у нас. Вчителька спробувала перевчити ╖╖ на звичайну ручку, але прописи у не╖ не виходили, вона ставила багато плям, а ╖╖ батьки сказали, що замiсть того, щоб зупиняти прогрес, школа мала б, навпаки, бути попереду. Дiвчинцi дозволили писати авторучкою.

Я теж хотiла писати авторучкою, менi ╖╖ навiть купили, але нiкому бiльше цього не дозволили.

Пiд час прогулянок на перервi в залi, ми щодня бачили портрети космонавтiв, якi висiли на тiй стiнi, де були дверi до наших класiв. Космонавтiв було одинадцять: Юрiй Гагарiн, Герман Тiтов, Андрiян Нiкола╓в, Павло Попович, Валерiй Биковський, Валентина Терешкова, Володимир Комаров, Костянтин Феоктистов, Борис ╢горов, Олексiй Леонов та Павло Б╓ля╓в. Ми всiх знали напам'ять i по порядку.

Напередоднi Дня Космонавтики вчителька запропонувала нам написати листа Валентинi Терешковiй - першiй жiнцi-

космонавту. Про що ми писали, я не пам'ятаю, це було привiтання з Днем космонавтики та якiсь побажання. Пам'ятаю, що пiд наше диктування, яке пiдправляла вчителька, писала сво╓ю авторучкою та московська дiвчинка. За кiлька днiв вiд Терешково╖ прийшла вiдповiдь. Для мене це було простим виявом ввiчливостi, а хлопцi голосно захоплювалися:

- Уявля╓те? Перша жiнка-космонавт, така вiдома людина, вiдповiла нам! Якимось другокласникам!

- Чому якимось? - Здивувалася я. - Чим ми гiршi за не╖? Такi ж люди.

***

Вчителька сказала, що ми тепер цiлком дорослi i ма╓мо виписувати дитячi газети та журнали. I хоч ми ще були жовтенятами, вона сказала, що ми повиннi готуватися до пiонерiв i виписати "Пiонерську правду". На урок вона принесла кiлька дитячих журналiв, серед яких були "Веселi картинки" та "Мурзилка". "Веселi картинки" були зовсiм дитячими, а в "Мурзилцi" тексту було трохи бiльше. Тому я пiдписалася на "Мурзилку" та "Пiонерську правду". "Мурзилку" хоч iнодi можна було читати, а "Пiонерська правда" виявилася зовсiм не цiкавою.

Якось у "Мурзилцi" на останнiй сторiнцi намалювали ляльку в трусиках та ма╓чцi, а поряд з нею - кiлька рiзних одежин. Ляльку треба було вирiзати i накле╖ти на картон, потiм вирiзати одяг з крiпленнями i "одягати" його на ляльку. Це стало новою грою для всiх дiвчаток у дворi. Окрiм запропонованих у журналi суконь, ми почали малювати i новi, показувати ╖х одна однiй, обмiнюватися або перемальовувати найцiкавiшi фасони. Через деякий час нам з Маринкою цi ляльки-пупси набридли i ми почали малювати принцес - жiночнiших дiвчат з грудьми та талi╓ю, з довгим кучерявим волоссям, з великими очима, маленькими ротами та довгими вiями. Для таких ляльок потрiбний був не звичайний дитячий одяг, а бальнi сукнi, гарне вбрання. Ми з Маринкою вигадували новi i новi фасони, тож стали справжнiми дизайнерами.

Деякi дiвчата просили намалювати принцес i ╖м, i ми з Маринкою малювали, навiть коли iншi цими принцесами якось грали. Ми малювали ╖х усiм охочим, якщо в нас виходило дуже гарно, могли залишити нову принцесу собi, а замовницi вiддати одну зi сво╖х старих. Малювати та вигадувати вбрання нам було цiкавiше, нiж грати.

Я помiтила, що коли ми були маленькими, то нам подобалися великi ляльки. Потiм, коли Радянська Влада почала висловлювати спiвчуття неграм Америки, у моду увiйшли пупси-негренята. Вони були у всiх дiвчаток, ╖х треба було не одягати, а завертати в ковдри та заколисувати - не цiкаво. А тепер, коли ми стали "великими", нам стало цiкавiше грати з маленькими пупсиками, лялечками розмiром iз пiв долонi. Цим лялечкам робився цiлком дорослий одяг, влаштовувалися кiмнатки, для яких купувалися меблi. Коли ми приходили в гостi до iнших дiвчаток, бачили у них то маленьке пластмасове крiсло-гойдалку, то якусь шафку розмiром iз пару сiрникових коробок. Ми стали збирати сiрниковi коробки i робити з них меблi, якi хотiли. У нас виходили i комоди з висувними скриньками, i лiжка, i дивани, i крiсла, i шафи.

До цього часу мапина кiмната все бiльше облаштовувалась, тому той ящик, який у них слугував шафкою, перенесли до нашо╖ кiмнати. Його поставили на наш i дозволили у верхньому влаштувати пупсикову квартиру. Тато, побачивши, як ми робимо меблi з сiрникових коробок, вирiшив нам допомогти. До Маринчиного дня народження разом iз мамою вони купили маленький пластмасовий столик на трьох нiжках, два крiсла до нього, етажерку та шафку. Тато навiть десь знайшов електричну систему: справжню маленьку люстру з лампочками, два бра, настiльну лампу. Вiн прикрiпив на зовнiшню сторону ящика батарейку та перемикач, провiв усерединi дроти i причепив мiнiатюрнi електроприлади в тих мiсцях, де ми показували. У нас вийшла лялькова квартира зi справжнiм освiтленням. Нiхто такого бiльше не мав! Усi приходили, дивилися та захоплювалися. Ми не грали - лише показували, пояснювали, спостерiгали. Щороку, при╖жджаючи з Сочi, ми мрiяли про ляльковий будиночок iз дiючими приладами, як у Сочинському дитячому магазинi на Чайковського, тепер у нас був майже такий самий.

Не знаю, з ким та коли грав Вовка Лощов, до нашо╖ ватаги вiн не вписувався, хоча у нас були дiти його вiку. Проте вiн танцював. Одного разу його мама сказала на кухнi, що його клас возили у Львiв, на телестудiю. Дiти танцювали гуцульський танець i скоро його покажуть по телевiзору. Ми ледве дiждалися то╖ демонстрацi╖. Було дуже гарно - всi дiти були у гуцульських костюмах, хлопцi навiть з гуцульськими сокирками, а танцювали дуже добре. Вовка виглядав, як справжнiй артист, i дуже тим пишався.

У тому ж концертi iншi дiти виконували грузинський танець. Нам дуже сподобалося, як хлопцi танцюють не на пуантах, а на кiсточках пальцiв, пiдвернувши ╖х всередину. А ще вони крутилися навколо сво╓╖ вiсi, пiдстрибували i падали на колiна. Ми теж стали так робити i в нас скоро теж стало виходити добре.

***

Я читала про Шевченка i звернула увагу на те, що, перебуваючи на засланнi десь на сходi, вiн саджав там тополi. Тато сказав, що тополя - таке дерево, що де встромиш гiлку, там i виросте. Мама сказала, що краще, щоб гiлка пустила корiння. Ми з Маринкою наламали кiлька гiлок i поставили ╖х у воду. Через деякий час гiлки пустили корiння. Було вже тепло i я сказала, що настав час саджати дерева. Зiбравши ще кiлькох дiтей, взявши совочки та дитячi вiдерця з водою, ми пiшли у зовнiшнiй двiр, туди, де вздовж паркану росли великi шовковицi, i почали висаджувати нашi тополi мiж ними. Тополi прийнялися i до лiта, випустивши по кiлька гiлочок, зеленiли новим листям. Ми час вiд часу продовжували поливати ╖х iз вiдерця.

До однi╓╖ дiвчинки з нашого будинку при╖хала бабуся з Москви. Говорила вона так, як казали сiльськi баби у кiно.

- Чому вона так неправильно розмовля╓? - Запитала я тата. - Адже вона з Москви, зi столицi?

- Тому що до Москви пiсля вiйни пона╖хало багато людей iз сiл. Справжнiх москвичiв там дуже мало. Тепер Москва - це велике село.

Так все життя я до Москви i ставилася - як до великого села.

Весною у дiвчат нашого двору з'явилося нове захоплення - всi почали збирати фантики. Для цього бралася якась гарна коробка, бажано вiд дорогих шоколадних цукерок, а в не╖ складалися фантики. Причому карамельки та iриски не котирувалися, потрiбнi були фантики вiд шоколадних цукерок. Особливо цiнними вважалися слюдянi фантики - вони були напiвпрозорими та дуже гарними. Такi фантики зустрiчалися дуже рiдко. А найцiннiшими були трюфелi. Якщо якихось фантикiв набиралося кiлька, ╖х можна було помiняти в когось на iншi.

Позбиравши фантики приблизно з мiсяць, ми з Маринкою втратили до них iнтерес. Тодi мапи сказали, що окрiм фантикiв можна збирати марки чи листiвки. Я обрала марки, Маринка - листiвки. Мапи вiдразу ж купили нам для цього новi альбоми: менi марочний, а Маринцi альбом для фотографiй.

***

Я прочитала роман Олександра Фад╓╓ва "Молода гвардiя". Тато, щоб перевiрити, чи все я зрозумiла в такiй дорослiй книзi, запитав:

- А хто iз геро╖в тобi сподобався бiльше?

Вiн думав, що я назву Олега Кошового чи Уляну Громову, але я сказала:

- Любов Шевцова.

- Чому? - Здивувався тато.

- Тому, що вона не робить iз себе стiйку геро╖ню, вона майже така сама, як я. Вона сказала, що коли ╖╖ допитуватимуть, вона не мовчатиме, зчепивши зуби. Вона кричатиме, обзиватиметься, плакатиме, але при цьому все одно нiчого не скаже. Вона бiльше схожа на звичайну людину.

Тато тодi бiльше нiчого не сказав, а тiльки здивовано пiдняв праву брову.

Тi╓╖ весни мапи з Маринкою часто подорожували на мотоциклi без мене, я залишалася вдома i читала. Ще однi╓ю незвичайною книгою стали казахськi казки-мiфи. Виявилося, що у схiдних кра╖нах зовсiм iнший менталiтет, зовсiм iншi мотивацi╖ до дiй, зовсiм iнше мислення. Зрозумiло, таких слiв тодi я не знала, але все це вiдчула. Незвичайним був i ╖хнiй древнiй одяг. Я розглядала малюнки, особливо дивувалася будовi казахських шапок з рiзьбленими вiдворотами та м'яким замшевим чоботам iз квадратними, загнутими догори носами. Крiм того, весь одяг - i каптани, i шапки, i чоботи, i пояси, i пiхви для збро╖ - все було прикрашене незвичними вiзерунками. На жаль, та книга виявилася бракованою - пiсля середини книги раптом пiшло не продовження, а кiлька сторiнок, якi вже були. Далi знову йшов новий текст, але тих сторiнок, замiсть яких помiстили повторення, так i не було.

***

У травнi було вже зовсiм тепло i мама випустила нас гуляти у тих бiлих капронових сукнях, якi на Новий рiк були "снiжинками". Пiд них вона пошила нам помаранчевi сарафани, якi, просвiчуючись крiзь бiлий капрон, надавали йому теплого вiдтiнку.

Коли я вийшла на подвiр'я в тiй сукнi, з великим капроновим бантом на головi, якийсь незнайомий хлопчисько остовпiв, розкрив рота i в захопленнi пробурмотiв:

- Кукла насл╓днiка Туттi!...

А я вважала, що я набагато гарнiша за ту ляльку.

На День пiонерiв Лощова дарувала сво╓му синовi Вовцi один металевий карбованець. Вiн мiг купувати на нього все, що завгодно. I хоча ми з Маринкою пiонерами ще не були, мама нам теж видала по круглому карбованцю. На той час це були великi грошi. Ми накупили собi шоколадних цукерок у гарних обгортках, i пили газовану воду з сиропом з автоматiв, i каталися в парку на платних атракцiонах, i купували насiння у бабусь, що сидiли пiд нашим парканом на зупинцi... Я вже вмiла вiдмовлятися вiд каруселей, тiльки стояла i дивилася, як ката╓ться Маринка, але на "човниках" Маринка сама кататися не змогла би, тож довелося i менi. Хоча я не любила кататись, там, де треба було це робити удвох, я завжди складала Маринцi компанiю.

Весь травень i початок червня ми проходили у тих сукнях, iнодi залишаючись лише у сарафанах, якi вдягали пiд них.

***

Тi╓╖ ж весни вiдбулася ще одна iсторична подiя - в кра╖нi з'явилося молоко у пакетах. На подвiр'╖ вже кiлька днiв про них говорили:

- Це такi картоннi пакети, що не промокають, вони схожi на пiрамiди. Усерединi мiститься склянка молока, а щоб воно не псувалося, його тримають у холодильнику.

Я уявляла ╓гипетську пiрамiду маленьких розмiрiв, на якiй написано "МОЛОКО", всерединi в нiй було влаштовано холодильне обладнання, а в ньому закрiплено на якихось металевих розтяжках з пружинами склянку з молоком.

А коли ми пiшли в магазин i вперше купили молоко в пакетах, виявилося, що все набагато простiше, нiякого холодильника i склянки всерединi нема╓, молоко налито прямо в пакет, а пакет можна поставити в холодильник. Першi пакети часто рвалися i продавчиня голосно обурювалася, викидаючи цiлий ящик таких порваних пакетiв i витираючи величезну бiлу калюжу.

***

Напевно, в усiх у дитинствi iснували якiсь обряди iз загадування бажань. Наприклад, ми завжди дивилися на номери машин та мотоциклiв i, якщо траплялися номери з однаковими цифрами злiва та зправа вiд тире, загадували бажання. Цього року в дiтей нашого двору з'явилася нова прикмета для загадування бажань. Треба було нарахувати дев'яносто дев'ять вагiтних (можна було протягом кiлькох днiв), загадати бажання, прошепотiвши його в кулак, i ходити з цим бажанням у кулаку, доки не побачимо Швидку Допомогу. На швидку допомогу треба було видути бажання з кулака, i воно мало обов'язково здiйснитися.

Хто такi вагiтнi та звiдки беруться дiти, ми вже знали. Знали й непристойне слово, що описувало процес творення дiтей. Цим у парку займалися солдати з якимись жiнками. Побачивши в кущах таку лежачу пару, ми всi╓ю ватагою тiкали з усiх нiг кудись подалi. Зазвичай нiхто за нами не гнався.

По╖демо далi.

Наприкiнцi навчального року тато сказав:

- Щось ми надто довго живемо на одному мiсцi. Тут уже все подивилися, вже час по╖хати кудись подалi, подивитися новi мiсця. Куди, ти казала, по╖хав твiй однокласник?

- У Братськ.

- А чи не по╖хати нам ще далi? За Байкал, наприклад? Так, от улiтку i по╖демо!

Ми ще не збиралися, але вже знали, що скоро по╖демо до Сибiру за Байкал. Навiть похвалилися цим у школi. Чомусь вчителька не зрадiла за мене, а навiть якось сумно подивилась i погладила по голiвцi.

Насправдi тато нас так обережно готував до наслiдкiв деяких подiй.

За ним, як i за багатьма шiстдесятниками, КДБ вело постiйне стеження. Навiть у групi педiнституту, де тато погодинно читав iсторiю фiлософi╖, був особист. В iнститутi дуже сподобалася татова манера читати лекцi╖, тож його запрошували перейти до них. У тата давно виникла iдея осiсти в Iвано-Франкiвську як цивiльна особа i викладати в iнститутi, тому вiн написав другий рапорт на звiльнення. Через деякий час його викликали до КДБ.

- Тут нам надiйшло повiдомлення, що ви на лекцi╖ сказали, начебто Сковорода - це укра╖нський фiлософ. - Дуже спокiйно i навiть лагiдно розпочав КДБiст.

- Звичайно, укра╖нський! - Вигукнув тато. - А який ще?

- Враховуючи, що тодi Укра╖на входила до складу Росiйсько╖ Iмперi╖, вiн був не укра╖нським, а росiйським фiлософом. - Пояснили йому.

Тато мiг би спокiйно погодитись, i все могло б обiйтися. Але вiн почав сперечатися та доводити свою правоту. Тодi його вже серйознiше запитали:

- А чому ви написали рапорт на звiльнення?

- Хочу викладати в iнститутi!

- А чому не у вiйськовому училищi?

- Цивiльнi з бiльшим iнтересом ставляться до фiлософi╖.

- Не скажiть, вiйськовi також дуже скрупульозно вивчають Марксизм-Ленiнiзм.

Тато трохи скривився, але нiчого не сказав. Марксизм-Ленiнiзм вiн вже тодi за науку не вважав.

- Ну, походiть поки коридором, а ми подума╓мо, що вам запропонувати.

Батько вийшов у коридор. Ну, нi щоб просто походити, вiн почав складати байку на тих, хто щойно з ним розмовляв, називаючи в нiй ╖х вiслюками та баранами, в руках яких ╓ засоби для вирiшення доль iнших людей.

Коли його знову покликали до кабiнету, то запропонували викладати фiлософiю у вiйськовому училищi Прикарпатського вiйськового округу, тобто зовсiм поряд. Але тата вже було не зупинити. Вiн з розмаху поклав ╖м на стiл свою байку, записану на листочку, вирваному з блокноту. КДБiсти прочитали, розлютилися, почервонiли, порвали лист-пропозицiю про викладання у вiйськовому училищi:

- Отже, викладати хочеш? То й по╖деш викладати... до Сибiру! За Байкал! Чекай наказу!

Але ми тодi нiчого цього не знали.

***

Першого червня, на день захисту дiтей, мама знову подарувала нам по залiзному рублю. З того часу це стало традицi╓ю - металевий рубль (або 5 марок у Нiмеччинi) на День пiонерiв та на День захисту дiтей. Ми знову накупили собi всяких цукерок, напилися газировки, накаталися на гойдалках.

Пiсля цього я лежала на лiжку та думала. Пiд час роздумiв менi спав на думку генiальний винахiд: у деяких ляльок на той час уже з'явилося волосся з капронових ниток. З них, звичайно, можна було робити зачiски, але це волосся завжди було однаковим. Я забажала, щоб воно росло. Якщо десь за вухом встановити ручку котушки, на яку в серединi голови намотане "волосся", то крутячи ╖╖, можна робити його то коротшим, то довшим. А щоб волосся повнiстю не прокрутилося i не впало в середину голови, зробивши ляльку

лисою, котушку потрiбно було застопорити.

Я розповiла про свiй винахiд мамi, мама сказала, що про це можна написати до вiддiлу дитячих винаходiв, але це так i залишилося розмовами. Тому досi у ляльок волосся не росте.

Взагалi, i ми з Маринкою, i мама з татом часто винаходили щось на словах. Потiм ми це комусь розповiдали i все. А одного разу в журналi "Технiка молодi" ми побачили статтю та фотографiю, де чоловiк ходив по водi на лижах, винайдених кiлька рокiв тому татом i про якi вiн розповiв у плацкартному вагонi по╖зда Львiв-Сочi. Це були не тi лижi, на яких можна було мчати за катером, тримаючись за мотузку. Це були самостiйнi лижi, що складалися з довгих порожнiх ╓мностей, а вiдштовхуватися вiд води водний лижник мiг за допомогою палиць з поплавцями на кiнцях.

Лiтнi канiкули

З перших днiв лiтнiх канiкул нас влаштували до табору при школi. Ми збиралися в яблучному саду за школою i гуляли там, лазячи по деревах, малюючи чи слухаючи, як нам читала вчителька. Зазвичай на обiд нас вiдпускали додому.

У тi часи майже в кожному дворi влаштовували лiтнi театральнi майданчики - будувалась дерев'яна сцена, а перед нею рядами встановлювали лавки. На таких майданчиках влаштовували збори, читали якiсь науково-популярнi лекцi╖, хтось проводив самодiяльнi концерти, а дiти могли влаштовувати сво╖ театральнi чи ляльковi вистави.

Був такий майданчик i у шкiльному саду. Вчителi-вихователi вирiшили влаштувати концерт. Усi, хто хотiв, могли виступити, треба було тiльки записатися, сказати, що саме збира╓шся виконувати i кiлька разiв прорепетирувати. Для репетицiй до нас у сад приходила вчителька з баяном.

Пам'ятаю репетицi╖ та виступи хлопчикiв, якi у безкозирках виконували танець "Яблучко", пiсню "Жив вiдважний капiтан", iндiйський танець у виконаннi дiвчинки, замотано╖ у простирадло. Матроський танець ми потiм показували мапам вдома, повторюючи всi рухи хлопчикiв i приспiвуючи собi вголос. На все життя я запам'ятала й пiсню про капiтана. А свiй iндiйський танець дiвчинка супроводжувала пiснею, у приспiвi яко╖ звучало щось схоже на "Муль-мультина-тик, муль-мультик", iнших слiв я не запам'ятала.

Ми з Маринкою теж виступали. Виявилося, що в цьому таборi не було жодно╖ людини, крiм нас, якi вивчали англiйську мову. Тому ми з Маринкою вирiшили заспiвати три пiснi. Одягненi ми були в однаковi помаранчевi сарафани, зросту теж уже були однакового, нас навiть iнодi називали близнючками, хоча ми були зовсiм не схожi. Вчителька з баяном кiлька разiв iз нами прорепетирувала, а потiм сказала, що у нас дуже добре виходить. То був наш перший виступ на справжнiй сценi.

Навчившись у таборi лазити по деревах, ми вирiшили закрiпити це вмiння на дворових шовковицях. Тепер вся наша ватага залазила на дерева, влаштовувалася на гiлках i по╖дала шовковицю, яка на той час уже поспiла.

Хтось запросив маму до замiського саду збирати черешню. Приватнi сади були за озером. Обiйшовши озеро, треба було пройти через синьо-червоне пшеничне поле, за яким росли фруктовi дерева.

Ми пiшли в сади в тих же капронових сукнях. Менi запам'яталося, як колоски кололи та лоскотали ноги, коли ми

йшли через поле.

Жодних споруд у садах не було передбачено, у тому саду, куди нас запросили, був вкопаний у землю дерев'яний стiл та лавки з дощок на стовпчиках. Мама рвала черешню iз землi, а ми з Маринкою залазили на стiл i рвали ягоди в тiнi гiлок, що розкинулися над ним.

Мама цього року не робила жодних заготовок, ми просто ╖ли фруктiв стiльки, скiльки хотiли.

А покупатися в озерi нам того року не довелося, його спустили, щоб почистити дно. Було дивно бачити, як його дном ╖здить бульдозер i вигрiба╓ якiсь гiлки та смiття.

На море в Сочi цього року ми також не по╖хали. У вiльний вiд табору час я придумала написати свою власну книгу. Для цього мама дала менi новий дванадцятисторiнковий зошит у клiтинку, i я написала на обкладинцi "ПРИГОДИ МУРАШКИ". Ця книга складалася з великих малюнкiв на всю сторiнку з пiдписами пiд ними. Наприклад: "В одному лiсi, в будинку-грибi жив маленький Мурашка" - i намальований великий гриб, на якому в два поверхи розташовувалися вiкна, були зробленi дверi та примальований балкон, а з труби над дахом-капелюшком йшов дим. Навколо росли височезнi, як дерева, квiти та трави, а поряд стояв Мурашка. На наступнiй сторiнцi Мурашка стояв бiля будинку-гриба з торбинкою на палицi за плечима i збирався кудись iти. Пiдпис повiдомляв: "Одного разу Мурашка вирiшив вирушити в подорож." I так далi, на кожнiй сторiнцi пiд малюнком повiдомлялося, куди пiшов Мурашка, кого вiн зустрiв, що з ним вiдбувалося. За кiлька сторiнок до створення цi╓╖ книги при╓дналася i Маринка - вона теж малювала, а я пiдписувала текст. Саме так розпочиналася моя письменницька кар'╓ра.

***

"Якщо Мухаммед не йде до гори, гора сама при╖де до Мухаммеда!" - Так проголосив дiдусь Вiталiй, коли вони з бабусею Нiною наприкiнцi червня при╖хали до нас в Iвано-Франкiвськ. Тими ж днями при╖хала i бабуся Таня. Саме тодi з розмов дорослих ми дiзналися, що не просто ╖демо до Сибiру, а нас вiдправляють на сiм рокiв у заслання. Оформлялося заслання, як простий перевiд по службi, але без присво╓ння чергового офiцерського звання та iз зазначенням термiну.

Нас з Маринкою попередили, що про це нiхто не повинен знати, i ми мовчали, тiльки казали, що скоро по╖демо мандрувати.

I бабуся Таня, i сочинськi бабуся з дiдусем умовляли маму залишити нас ╖м. Мовляв, до школи краще ходити у цивiлiзованих умовах та у звичному клiматi. Але мама сказала:

- Ми - сiм'я, тому всi╓ю сiм'╓ю i по╖демо!

В якостi прощального подарунку бабуся з дiдусем привезли нам поролонових ведмедикiв лялькового театру, яких треба було вдягати на руку. Ми вiдразу ж увечерi влаштували для всiх iмпровiзовану виставу.

А другого дня до нашого будинку при╖хала велика машина з контейнером. До цього при пере╖здах ми задовольнялися ящиками, а тепер у нас було багато речей, якi мама вирiшила брати з собою: пральну та швацьку машинки, полуторне батькiвське лiжко, ящики з речами та посудом, два польськi килими та сервiз, татiв письмовий стiл i нашу етажерку, а ще книги, ╖х у нас тепер було багато. Ну, i звiсно ж, у цей контейнер завантажили татiв мотоцикл i коляску, поставивши ╖х вертикально i накидавши у коляску нашi iграшки. А телевiзор бабуся Таня забрала до себе у Тернопiль.

Контейнер вiдправили, а ми з трьома валiзами мали ╖хати до Москви. Перед вiд"╖здом бабуся Таня порадила зупинитися у сво╓╖ сестри Серафiми, яка так i жила у Москвi, в старому домi Сухорукових, займаючи маленьку квартирку з двох кiмнат на другому поверсi ╖х колишнього власного будинку. Тато ранiше кiлька разiв був у не╖, був знайомий й зi сво╖ми двоюрiдними братами, ╖╖ синами. Вiн казав, що познайомить нас ще з одними родичами.

Отже, проживши в Iвано-Франкiвську, в який ми при╖хали на все життя, лише два з половиною роки, ми вирушали до Сибiру.