# Сиджу та згадую-3-3: Географiя мого дитинства - Забайкалля

Галина Викторовна Гайдученко

Проживши в Iвано-Франкiвську, в який ми при╖хали на все життя, лише два з половиною роки, ми вирушили до Сибiру...


СИДЖУ ТА ЗГАДУЮ

Частина 3-3

Географiя мого дитинства - Забайкалля.

Москва - про╖здом.

По╖здка вiд Iвано-Франкiвська до Москви на той час тривала понад двi доби. ╥хали ми в купейному вагонi, i тато розповiв детальнiше, чому ми туди ╖демо. У Москвi в якихось iнстанцiях татовi мали дати направлення до Чити, а там, у Читi вже розподiлять нас на нове мiсце, яке - поки невiдомо. Дорогою тато розповiдав, як укра╖нськi козаки вiдкривали та завойовували для росiйських царiв Сибiр, як засилали до Сибiру укра╖нцiв пiсля громадянсько╖ вiйни та в перiод колективiзацi╖, про те, що багато сiл у Сибiру досi вважаються укра╖нськими, бо живуть у них нащадки укра╖нцiв. Розповiдав i про козака Степана Разiна, i про Омеляна Пугачова, i про багатьох iнших. Крiм того, мальовничо описував природу та квiти Забайкалля... Звiдки вiн це знав? Та просто перед по╖здкою прочитав.

До Москви ми при╖хали рано-вранцi. Залишивши валiзи в камерi схову на вокзалi, ми пiшли до мiста. По╖ли в якiйсь ╖дальнi недалеко вiд вокзалу i по╖хали до Червоно╖ Площi. Незважаючи на ранок, через усю Червону Площу тяглася довжелезна черга. Черга складалася не з одиноких людей, а з сiмей та груп, тому була не тоненькою, а широкою, вона звивалася великими вигинами, тому була, мабуть, втричi довшою за всю Площу.

- У цiй черзыi люди iнодi стоять по два-три днi, доки дiйдуть до мавзолею. - Сказав тато. - А у мавзоле╖ лежить труп Ленiна. Ми хочемо стояти стiльки часу, щоб подивитись на труп?

- Нi! - Вiдповiли ми з Маринкою.

- Тодi давайте подивимося все довкола.

Ми пройшлися вздовж черги, подивилися на змучених людей у нiй, дiйшли до мавзолею, спостерiгали за змiною варти бiля входу до нього.

Потiм ми прогулялися навколо Кремля, тато розповiдав iсторiю його будiвництва i про тих царiв, якi жили в ньому. Потiм у нас була екскурсiя територi╓ю Кремля. Ми бачили Цар-Гармату та Цар-Дзвiн, до внутрiшнiх примiщень Кремля екскурсi╖ не пускали.

Iсаакiвський Собор ми обiйшли лише ззовнi. Папа сказав, що в нього мало часу, тому ми по╖демо до бабусино╖ сестри Серафими.

- Ось подивiться, - сказав тато, коли ми пiдiйшли до великого двоповерхового будинку. - Колись увесь цей будинок належав однiй родинi (вiн тодi не сказав, що саме родинi бабусi, про це ми дiзналися пiзнiше). А пiсля революцi╖ його подiлили на квартири. Квартира тiтки Серафими знаходиться на другому поверсi. Бабуся ╖й написала, що ми при╖демо, тож вона ма╓ на нас чекати.

Ми пiднялися на другий поверх i тато подзвонив. До дверей пiдiйшла якась жiнка, прочинила вузеньку щiлинку i почала розмовляти з татом. Спочатку дуже тихо, але потiм я почула:

- Нi, я вас не пущу. Менi ще вiд вас непри╓мностей не вистача╓! - I вона зачинила дверi.

Ми деякий час розгублено тупцювали на сходовому майданчику, а потiм тато сказав:

- Вона злякалася. Ну, нiчого, спробу╓мо звернутися до мо╖х братiв.

Надворi тато кiлька разiв заходив у телефоннi будки, кудись телефонував, з кимось розмовляв. Нарештi вiн сказав:

- По╖демо на ВДНГ! Усi люди Радянського Союзу мрiють туди потрапити, а нам випала така можливiсть!

Виявилося, що на ВДНГ працював татiв двоюрiдний брат. На жаль, не пам'ятаю його iменi, у мене взагалi все життя проблема з iменами - я ╖х просто не запам'ятовую, нi однокласникiв, нi вчителiв, нi полiтикiв, нi авторiв книг... А от книжкових геро╖в пам'ятаю.

Батькiв двоюрiдний брат зустрiв нас привiтно, провiв екскурсiю, дуже багато чого розповiв i показав. Потiм батьковi треба було по╖хати в комендатуру i ще кудись. Татiв брат влаштував нас у сво╓му кабiнетi, напо╖в ча╓м i нагодував бутербродами. Коли ми трохи вiдпочили, вiн знову повiв нас на екскурсiю. Особливого враження ВДНГ на мене не справила. Ну, величезнi територi╖, безлiч тематичних павiльйонiв. Нi сiльське господарство, нi якiсь виробництва мене не цiкавили. Зацiкавив лише космос, великий фонтан у центрi та пам'ятник "Робiтник та Колгоспниця", який ми ранiше бачили перед початком майже всiх фiльмiв.

Коли ввечерi за нами при╖хав тато, виявилося, що нам доведеться залишитись у Москвi ще на один день. Нi цей, нi другий батькiв брат, який працював художником i мав у Москвi навiть власну майстерню, взяти нас до себе на нiч не захотiли, тому ми по╖хали на вокзал. Нам удалося отримати мiсця у "Кiмнатi вiдпочинку матерi та дитини", де були лiжка та постiль, а де ночував тато, я не знаю. Може, в комендатурi, а може, й просто на вокзалi.

Наступного дня ми знову гуляли вулицями Москви.

Щоб потрапити до театру, до якогось музею чи галере╖, квитки треба було брати заздалегiдь. Тож ми задовольнялися архiтектурою. Мiж тими мiсцями, якi хотiв нам показати тато, були великi вiдстанi, тож доводилося ╖здити автобусом. Ми побували й бiля Унiверситету iменi Ломоносова на Воробйових горах. Тут нам сподобалося найбiльше - i сам парк, i будiвля унiверситету, i вид на Москву запам'яталися на все життя.

Вразила ширина дорiг у Москвi та кiлькiсть транспорту на них. Дороги були широкими, на кiлька смуг, а транспорт ними ╖здив майже безперервним потоком, тому треба було постiйно дивитися на свiтлофори. Дороги в Iвано-Франкiвську та Польщi були вузькими, часто двосмуговими, якими ╖здили туди й назад дуже рiдкiснi машини.

Тодi майже на кожнiй вулицi можна було знайти ╖дальню. У ╖дальнях годували цiлком пристойно, тож голодними ми не були. Та й вiдпочити пiсля постiйно╖ ходьби та по╖здок там можна було. До крамниць ми не заходили, вони були поза полем нашого зору. Так i не захопившись столицею нашо╖ Батькiвщини, продовжуючи вважати ╖╖ великим селом, ми по обiдi вирушили на вокзал. Десь неподалiк вокзалу мама сказала:

- Треба купити дiтям якiсь iграшки, ╖хати будемо сiм днiв, чим вони займатимуться?

I тодi нам купили по заводному ведмедику на турнiку. Плюшевого коричневого ведмедика треба було завести ключиком, i тодi вiн починав пiдтягуватися на турнiку, перевертатися, зависати, робити сонечко i так далi.

╥хати ми мали дуже довго, тож тато взяв квитки в купейному вагонi по╖зда Москва - Владивосток. Йому квиток був безкоштовний, нам iз Маринкою - дитячi, i тiльки мама ╖хала по повному дорослому квитку.

Москва - Чита.

У нашому вагонi ╖хали переважно сiм'╖, бiльшiсть з дiтьми. У сусiдньому купе була родина з дiвчинкою мого вiку. Звiсно, я не пам'ятаю ╖╖ iменi, але нехай буде Iра. Ще до вiдправлення потяга ми разом з нею почали бiгати коридором, вiдкидати бiчнi сидiння у вагонi, вiдчиняти вiкна i визирати з них. Кiлька разiв ╖╖ намагалися зупинити батьки:

- Iра, йди в купе, посидь! Краще б почитала книжку!

- Не хочу! - Вiдповiдала вона. - Хочу грати! Дорога довга, ще встигну почитати!

А коли ми рушили, мене вiдразу ж почало захитувати. Довелося лягти на полицю у купе. Маринка з Iрою продовжували грати у коридорi, невдовзi до них при╓дналося ще кiлька дiтей. Промучившись цiлий день, на другий я згадала про книгу, яку так наполегливо намагалися змусити читати Iру ╖╖ батьки. Хитаючись i перемагаючи блювоту, я вийшла в коридор i пiдiйшла до ╖х купе.

- А ти теж сьогоднi гратимеш? - Запитала, виходячи з нього, Iра.

- Нi, я хотiла попросити книгу.

Дверi були прочиненi, i Iрин тато визирнув у коридор.

- Це дуже товста книга. - Сказав вiн i показав. - "Чарiвник Смарагдового мiста." Ти можеш не встигнути прочитати. Куди ви ╖дете?

- До Чити.

- Це сiм днiв, лише тиждень.

- Я встигну. - Простягла я руку за книгою. - Я можу дати Iрi пограти заводного ведмедика.

- А ми ╖демо до Владивостока! - Похвалилася Iра. - Це хоч i набагато далi, але там краще.

Менi було все одно, краще там чи гiрше. Я знала, що в Читi ми не затрима╓мось, нас одразу ж пошлють кудись далi.

I от всю дорогу до Чити я читала. Книжка менi дуже сподобалася. I я дочитала ╖╖ навiть ранiше, нiж ми до╖хали, незважаючи на те, що через три днi я настiльки звикла до хитавицi, що могла ненадовго виходити в коридор i грати з дiтьми, дивитися у вiкно i навiть ходити обiдати у вагон-ресторан. На великих зупинках тато виводив нас iз вагона прогулятися пероном i розiм'яти ноги. Земля пiд ногами гойдалася. Вокзал великого мiста Iркутська був майже таким самим, як iншi, хоча у багатьох пасажирiв вiн викликав захват. Мабуть, не сам вокзал, а розумiння того, що далi буде Забайкалля.

***

- Байкал! Байкал! - Вiдiрвали мене вiд книги вигуки i наших батькiв, i людей з iнших купе. Всi дiти кинулися з коридору до сво╖х купе, з боку яких вiдкривався вид на Байкал.

Вiн був схожий на море. Так само дорога бiгла вздовж його берега, тiльки якщо Чорне море завжди було праворуч по ходу по╖зда, то Байкал виявився лiворуч. Тут теж час вiд часу потягу доводилося чекати на зустрiчнi по╖зди, але не так довго, як на Кавказi. I нiхто не вибiгав iз вагонiв, щоб скупатися.

А за Байкалом раптом вiдкрилися безкра╖ жовтi простори.

- Це жовтi маки! - Пояснила нам Iра, яка тут вже багато разiв про╖жджала. - Вони тут всюди ростуть.

- А червонi? - Запитала Маринка.

- Червоних тут не бува╓.

Пiсля однi╓╖ з невеликих зупинок тато принiс у наше купе букет жовтих макiв. Мама поставила ╖х у пляшку вiд молока з широкою шийкою. Маки були майже такими ж, як "справжнi", тiльки дрiбнiшi i яскраво жовтого кольору без плям або якихось вкраплень.

- А ще будуть саранки та тигровi лiлi╖! - Повiдомила Iра. - Вони ще гарнiшi!

I яскраво-жовтогарячi саранки та оранжево-жовтi лiлi╖ в коричневi цяточки ми теж побачили з по╖зда. До самого обрiю, скiльки вистачало погляду, тяглися поля цих незвичайних квiтiв. Проте не було анi пшеничних полiв, анi якихось городiв. Iнодi на горизонтi з'являвся лiс, який називався тайга, але близько до залiзницi вiн не пiдходив. Менi згадалася пiсня, почута ще в Iвано-Франкiвську:

Под крылом самолёта о чём-то поёт

Зелёное море тайги...

Я тодi ще намалювала море зеленим олiвцем. Тато, подивившись на малюнок, запитав:

- А чому море зелене?

- Тому що в пiснi так спiва╓ться. - Вiдповiла я i наспiвала цi рядки.

- Море тайги - це не море, а величезний сосновий лiс, такий величезний, що з лiтака вигляда╓, як море. - Пояснив тато.

З потяга тайга на море схожою не була, хоча пiд стукiт колiс у мо╖й головi звучало:

Под крылом самолёта о чём-то поёт

Зелёное море тайги...

***

Поки ми ╖хали, ми пере╖жджали з одного часового поясу до iншого. I щоразу всi дорослi у вагонi урочисто переводили годинник на годину. В наших головах час перемiшався, ми могли балуватися вночi i спати вдень, через шiсть днiв подорожi хитавиця вже зовсiм не вiдчувалася.

I ось годинi о четвертiй ранку за мiсцевим часом ми при╖хали до Чити. Був початок липня, майже середина лiта, але вокзал зустрiв нас прохолодно, довелося дiставати з валiзи пальтечка, шапочки та колготки. Вийшовши з вагона, ми вiдчули сильну хитавицю, земля пiд ногами гойдалася, не перестаючи нi на мить, мене знову почало захитувати.

- Це тiльки зда╓ться, що хита╓. - Пояснював тато. - Мозок перебудувався на хитавицю i вже ╖╖ не помiчав, а тепер йому знову треба перебудовуватись, щоб зрозумiти, що тут зовсiм не хита╓.

На будiвлi вокзалу великими лiтерами було написано: "ЧИТА"

- Чи та, чи не та! - Смiялися ми з Маринкою.

Залишивши на вокзалi у камерi схову речi, ми взяли таксi i по╖хали до готелю. Водiй повiз нас до центру мiста широкими, як у Москвi, але зовсiм порожнiми вулицями.

- Ось, готель Iнгода. - Урочисто показав вiн, пiд'╖хавши до високо╖ будiвлi.

- Iногда! - Засмiялися ми з Маринкою.

- "Iнгода" - Виправив нас водiй. - Так назива╓ться рiчка, що протiка╓ через мiсто.

- Аби тiльки були мiсця... - Стурбовано пробурмотiв тато.

Мiсця у готелi були. Виявилося, що майже вся величезна будiвля вiльна. Нам дали номер i ми пiшли розмiщуватися. Мама намагалася вкласти нас спати, але ми, повалявшись у лiжку якийсь час, сказали, що спати зовсiм не можемо. Якщо в Читi тодi була майже п'ята година ранку, то за Московським часом була лише дев'ята вечора, а протягом по╖здки в наших головах час змiшався.

Тодi тато запропонував прогулятися мiстом. Мiсто було абсолютно безлюдним - анi людей, анi машин.

- Це тому, що ще зарано. - Сказала мама. - Люди ще сплять.

Все ще хитаючись, "ходою бувалих морякiв" ми ходили мiстом. Подивилися на сiру i холодну на вигляд рiчку Iнгода, що протiкала через мiсто. Папа сказав, що це одна iз найбiльших рiчок Забайкалля. Вона витiка╓ з Монголi╖ i, з'╓днуючись у Читинськiй областi з ще однi╓ю монгольською рiчкою Онон, утворю╓ Шилку - басейн Амура. Гуляючи липневим ранком по Читi в пальто, нам здавалося, що ми пере╖хали з лiта в осiнь. Дивно було переходити пустельнi широченнi вулицi Чити. Iдеш, як площею, а протилежний тротуар так само далеко.

Пiсля снiданку в ресторанi готелю тато побiг у справах. Йому треба було оформляти документи, визначатися з новим напрямком, брати квитки до мiсця призначення... Ми весь день були з мамою. Ну, як весь день... Майже весь день ми проспали. Прокинулися лише надвечiр. Мiсто знову було порожнiм, проте скрiзь спалахнули рiзнокольоровi вивiски i вулицями, свiтячи фарами, про╖жджали рiдкiснi машини.

На вечерю прийшов тато й сказав, що в Читi ми пробудемо ще два днi, а потiм по╖демо далi, бо жити ми ма╓мо на станцi╖ Безрiчна.

- Це мiсто чи село? - Спитали ми.

- Тут усi поселення називаються станцiями. - Почав пояснювати тато. - I невеликi мiста, i досить великi, i зовсiм маленькi. Люди прокладали залiзницю, робили на нiй якусь станцiю, а потiм довкола не╖ розросталося селище. А сiл тут нема╓, бо сiльським господарством займатись неможливо - надто коротке лiто. В основному, будували та заселяли цi селища засланцi.

- Яких засилали за царя?

- I за царя, i за Сталiна, i зараз...

Станцiя Безрiчна.

Надвечiр третього дня, коли ми вже майже перестали вiдчувати хитавицю на землi, ми знову сiдали в потяг, цього разу в плацкартний вагон. ╥хати треба було ще два днi.

Читинська область (тепер це Забайкальський край) ма╓ площу близько 432 тисячi квадратних кiлометрiв. Це двi третини всi╓╖ Укра╖ни, що склада╓ться iз двадцяти п'яти областей (603,5 тис. кв. км.)

Вiдстанi у Читинський областi вимiрювалися зовсiм не так, як у ╓вропейськiй частинi. "Зовсiм близько" - могло бути за десятки та сотнi кiлометрiв. Ми вирушали на пiвдень Читинсько╖ областi, до прикордонного району, хоча вiд Безрiчно╖ до кордону з Монголi╓ю було приблизно 150-170 кiлометрiв, а до кордону з Кита╓м - 200-220 кiлометрiв.

Коли ми зiйшли з по╖зда, земля знову хиталася пiд ногами. Майже одразу ж нам видiлили квартиру в довгому одноповерховому дерев'яному бараку, обмазаному глиною та побiленому. Барак був подiлений на чотири "пiд'╖зди", у кожному з яких було по двi квартири, наш пiд'╖зд був останнiм, наша квартира була праворуч, сусiдська - лiворуч. У квартирi було двi кiмнати: передня, в якiй було зроблено льох i яку ми використовували як кухню, i задня - житлова кiмната. Мiж цими кiмнатами була встановлена пiч, яка мала топитися дровами та вугiллям. У дворi за бараком стояв так само довгий ряд сара╖в, у яких люди зберiгали дрова та вугiлля. Тато одразу ж зумiв зайняти два сара╖ - один для вугiлля та дров, другий - для мотоцикла. Трохи далi стояв ще один барак, а навпроти баракiв - кiлька двоповерхових дерев'яних будинкiв.

Жодних зручностей анi в бараках, анi в будинках не було, за водою треба було ходити до водокачки, яка була всього метрiв за сто - сто п'ятдесят вiд нашого останнього барака. Зате було повно мишей, вони почувалися тут господарями. Тато вiдразу ж спорудив з колоди i обрiзку дошки мишобiйку - тiльки-но миша зачiпала корм, як на не╖ обрушувався важкий шматок колоди i вбивав ╖╖. За перший день таким чином загинуло тринадцять мишей. Мишi i потiм траплялися, але не щодня i вже по однiй.

Поки батьки облаштовувалися, ми пiшли знайомитись iз дiтьми. Дiтей у дворi було багато - i з баракiв, i з кiлькох дерев'яних будинкiв. Грали i групами, i всi разом i всюди за ними бiгала велика собака, схожа на долматинця. Собаку звали Турга.

- Що за iм'я таке дивне? - Здивувалися ми.

Виявилося, що так назива╓ться рiчка, що знаходиться неподалiк. Виходило, що Безрiчна зовсiм не без рiчки. По-перше, всього за двадцять кiлометрiв вiд не╖ протiка╓ рiчка Цингурук, що ╓ лiвою притокою рiчки Турга. Сама Турга знаходиться трохи далi i ╓ правою притокою прикордонно╖ рiчки Онон. По-друге, вiд станцi╖ Безрiчна до найближчого мiста - станцi╖ Борзя всього 48 кiлометрiв, а через Борзю протiка╓ рiчка Борзя, теж права притока Онона. Рiчка Онон протiка╓ майже бiля кордону з Монголi╓ю, всього за п'ятдесят-сiмдесят кiлометрiв вiд нього. Тобто Безрiчна з усiх бокiв оточена рiчками!

Але мiсцевi люди, не маючи транспорту, потрапити на рiчки не могли. А в нас був мотоцикл! I ми ╖здили ним на Тургу купатися.

Офiцери, якi мали доступ до машин, ╖здили на рибалку. Ми на мотоциклi також по╖хали. Риби в рiчцi було багато, рибнагляду - нiякого, мiлiцi╖ - теж. Ловили рибу сiткою, перегородивши всю рiчку та йдучи з нею проти течi╖ вбрiд. Наловленою рибою наповнили кiлька мiшкiв у машинi та повну коляску нашого мотоцикла. При╖хали до дому та почали роздавати рибу всiм сусiдам. Хтось брав цiле вiдро, хтось - невелику миску. Задоволенi були всi - це була чудова добавка до пайку.

***

Мапи (якщо ви пам"ята╓те, "мапами" ми називали батькiв - Ма i Па) поставили в кiмнатi сво╓ лiжко i нам - солдатське, розставили та розклали речi. На кухнi знову з'явилася керосинка. А холодильник був не потрiбен - у льоху була вiчна мерзлота. Виявля╓ться, земля в Забайкаллi за лiто прогрiва╓ться не бiльше нiж на пiвметра, нижче знаходиться вiчна мерзлота. У нiй вирубуються льохи та полицi, на якi можна ставити продукти i вони замерзають, незважаючи на те, що на вулицi спека до тридцяти градусiв.

Тепер до наших обов'язкiв входило носити воду з водокачки. Водонапiрна вежа, качаючи воду з глибоко╖ свердловини, постачала ╖╖ в тi будинки селища, в якi вже провели водогiн. Iншi приходили до крана, що виходив iз вежi, пiдставляли вiдра i набирали, кому скiльки було треба.

За кiлька днiв пiсля нашого при╖зду, бiля баракiв почали рити траншею - збиралися прокладати водогiн до наших будинкiв. Ми спостерiгали, як важко екскаватор довба╓ мерзлу землю. Опинившись пiд сонцем, мерзлота почала танути, i траншея наповнилася водою. Ми разом з усiма лазили по розкислим глиняним вiдвалам, поки я не придумала лiпити з цi╓╖ глини ляльковий посуд. Моя iдея сподобалася й iншим дiтям, i всi почали лiпити i глечики, i чашки, i тарiлки мiнiатюрних розмiрiв, хлопчики пробували лiпити солдатикiв та звiрiв, а потiм сушили на гарячому сибiрському сонцi.

Коли до транше╖ пiдвезли залiзобетоннi короби для прокладання труб i звалили ╖х на краю, ми з Маринкою почали використовувати ╖х як ширми лялькового театру. Спочатку ми iмпровiзували тiльки зi сво╖ми поролоновими ведмедиками, подарованими бабусею та дiдусем, а потiм стали робити персонажiв iз пiдручних засобiв та клаптикiв тканини. Дехто з дiтей також пiдключилися до цього. Найпростiше було вiдiрвати голову вiд яко╖сь ляльки, прив'язати до ╖╖ ши╖ якусь ганчiрочку або навiть носову хустку, й скрiпити ╖╖ ниткою так, щоб усередину можна було просунути руку. А щоб у цi╓╖ ляльки теж були руки, досить було бiля голови прорiзати двi дiрки i всунути туди пальцi.

***

Станцiя Безрiчна - це вiйськовий гарнiзон, у якому i начальником i мером був генерал. Населяли ╖╖ вiйськовi зi сво╖ми сiм'ями та нечисленнi мiсцевi - колишнi засланцi та ╖хнi нащадки. Чим харчувалися мiсцевi, я не знаю, бо в магазинах майже нiчого не було, а вiйськовим раз на мiсяць видiлявся пайок - тато приносив цiлу валiзу рiзно╖ ╖жi: вершкове масло, сухе та згущене молоко, борошно, цукор, сiль, макарони, копчену рибу, рибнi консерви, тушонку. Окремо по талонах давали кiлька кiлограмiв м'яса. Та ще щодня ми ходили до солдатсько╖ пекарнi, де по вiдривних талонах нам видавали по буханцi свiжого гарячого хлiба. У магазинi був "сухий закон", але продавалося кiлька видiв одеколону. Дехто з мiсцевих вживали його всередину. Кажуть, десь, хтось чи то гнав, чи то звiдкись привозив самогон.

Одразу ж за сараями починався безкрайнiй сибiрський степ, незвичнi пейзажi для тих, хто звик до лiсiв, гiр, моря. А тут - лише сопки, сопки, сопки. Сопками називалися невисокi пагорби, що тут i там височiли над безкрайнiми рiвнинами. Восени та взимку сопки були неживими, але ми при╖хали в розпал лiта, тож всi сопки були покритi жовтими маками, причому так густо, наче ╖х спецiально посiяли.

Коли вiдiйшли маки, все з жовтого стало помаранчевим - розцвiли саранки та тигровi лiлi╖. I, здавалося, ╖х було ще бiльше, нiж макiв. Весь степ перетворився на безмежну клумбу з такими великими квiтами, якi в Укра╖нi й у садках рiдко можна було зустрiти.

***

Мiсцевi люди викидали за селищем смiття. Цiлком випадково ми виявили, що на купах смiття ростуть гриби - печерицi. Нiхто ╖х не збирав, бо не знав, що вони ╖стiвнi. А ми знали! I у нашому меню з'явилися гриби - i смаженi, i маринованi, i солонi.

Нашими сусiдами по "пiд'╖зду" в бараку виявилася ще бездiтна молода пара. Якось ми сидiли на лавцi бiля будинку i мама зауважила менi:

- Галю, не гризи нiгтi!

- Що, весь час гризе? - Запитала сусiдка.

- Чого ми з нею тiльки не робили, нiчого не допомага╓.

- А я теж ранiше гризла нiгтi. I боляче, але все одно гризу пiд корiнь... А потiм вiдучилася.

- Як?

- Коли почала зустрiчатися з чоловiком, вiн менi сказав: "Якщо ти продовжуватимеш гризти нiгтi, я вважатиму, що ти мене не любиш". А я його дуже любила! I зараз кохаю. I от, щоб показати йому це, я перестала гризти. Навiть зараз, коли рука тягнеться до рота, я зупиняю себе; "Вiн подума╓, що я його не кохаю!" I я ховаю руки.

Я тодi "намотала це собi на вус" i подумала, що коли по-справжньому когось покохаю, то обов'язково перестану гризти нiгтi. Так потiм я й зробила.

Ще пам'ятаю одну дуже непри╓мну тiтку iз двоповерхового дерев'яного будинку. Коли ми цiлою ватагою грали у дворi мiж бараками та сараями, вона, проходячи повз, чомусь почала на нас спочатку бурчати, а коли ми не звернули на не╖ уваги, то й кричати. З нами завжди була собака Турга. Зрозумiвши, що тiтка хоче нас образити, Турга почала на не╖ гавкати, пiдходити до не╖ та загрозливо гарчати. Тiтка, злякавшись гарчання, схопила першу лiпшу дiвчинку, що трапилася, i стала нею прикриватися вiд собаки. Турга нiяк не могла нашкодити дитинi, вона оббiгала тiтку то з одного боку, то з iншого, але тiтка розгорталася i виставляла перед ╖╖ мордою дiвчинку. Дiвчинка вiд страху кричала i плакала, ми обурювалися, що тiтка прикрива╓ться дитиною, Турга гавкала, поки хтось iз дорослих не вiдiбрав у тiтки дiвчинку i не накричав на не╖. Тiтка пiшла. Турга тiльки з презирством подивилася ╖й услiд i наздоганяти не стала.

У когось iз мiсцевих була корова. Жiнка з околицi щодня приносила молоко та сметану. Сметана була така густа, що не виливалася з банки, коли ╖╖ перевертали, ╖╖ можна було намазувати на хлiб, як масло. Ми могли випити по кухлю молока, а тато щодня випивав трилiтрову банку.

Пiонерський табiр

Нових подiй i вражень було так багато, що здавалося, нiби ми прожили там уже все лiто, а насправдi минуло лише тижнiв зо три.

Тата призначили викладачем Вечiрнього Унiверситету при Будинку Офiцерiв. Коли тато з'явився на кафедрi, iншi викладачi сказали:

- Отже, товаришу капiтане, влаштовуйся зручнiше, тепер ти тут надовго. Звiдси швидко нiхто не ╖де.

- Може ви й надовго, - вiдповiв тато - а я скоро по╖ду. Я просто при╖хав iз цiкавостi, подивитися, як тут живеться. От проживу рiк, ну так i бути, ще одне лiто i по╖ду. - Тато завжди випендрювався.

Усi тiльки засмiялися. Нiхто й подумати не мiг, що саме так i станеться.

Поки не розпочався навчальний рiк, часу у тата було багато, тож ми часто ╖здили на рiчку. А потiм татовi дали для нас двi путiвки до пiонерського табору. Табiр був у тайзi десь пiд Читою, на березi Iнгоди. Туди нас разом ще з трьома дiтьми у загальному вагонi повезла якась жiнка.

Ми ще не були пiонерами, у таборi ми також нiколи не були. Було цiкаво та незвично.

Для жовтенят у таборi був один загiн. На пiонерськi лiнiйки ми не виходили, до рiчки та в басейн нас не водили, у тайгу теж. Ми всi днi проводили на майданчику бiля будиночка, де жили. Будиночок називався "молодший загiн" i складався з двох великих палат - для хлопчикiв та для дiвчаток, туалетiв з умивальниками та двох кiмнат для вихователiв. До "загону" була прибудована веранда, а перед нею - великий майданчик. Навпроти входу до "загону", з iншого боку майданчика стояв справжнiй лiтак. З нього витягли всю начинку, залишили лише штурвал i пару важелiв, якими можна було пiднiмати та опускати закрилки. Ми всi лазили по цьому лiтаку, а я переживала: раптом хтось щось не так поверне i лiтак злетить? Те, що в ньому не було анi мотора, анi гасу, мене не заспокоювало.

Табiр знаходився посеред тайги, навколо росли сосни i, звiсно ж, водилися гриби. Ми з Маринкою збирали сиро╖жки, чистили ╖х, мили та засолювали в iграшковому пластмасовому вiдерцi, взявши з ╖дальнi сiль. За кiлька днiв ми ╖х з'╖дали з хлiбом i знову збирали новi.

Бiльшiсть дiтей, вперше ви╖хавши вiд батькiв, дуже нудьгували i навiть плакали. Ми часто залишалися без мап, живучи у бабусь, тому не дуже нудьгували, але пiддавшись загальному настрою, теж iнодi хлюпали носом.

Та раптом до нас на мотоциклi при╖хали мапи! Вони ╖хали цiлий день, надвечiр зупинилися неподалiк вiд табору просто в тайзi, абияк натягли солдатську плащ-палатку, вповзли в не╖ i завалилися спати. Тато про всяк випадок поклав поряд iз собою морський кортик та сокирку.

Вночi мама прокинулася вiд дивних звукiв. Хтось ходив навколо намету та пирхав. Цей хтось хотiв зiрвати намет, стрибнув на нього зверху, смикав i дряпав. Мама намагалася розбудити тата, штовхала його, гукала, але тато, весь день провiвши за кермом, так утомився, що нiяк не прокидався. Звiр, бачачи, що йому не вда╓ться дiстати людей з укриття, розлютився i почав засипати намет землею, а потiм пiшов.

Вранцi, коли тато прокинувся, мама розповiла йому, що вiдбувалося вночi. Тато не повiрив. Але коли вони виповзли назовнi, то побачили на даху намету землю, а поряд з нею слiди пазурiв, що дряпали землю. Замах у лапи був величезним. Тато вирiшив, що то була рись.

Мапи, якi при╖хали до нас на три днi, вирiшили змiцнити намет. Тато зрубував мiцнi гiлки i вбивав ╖х навколо намету, роблячи частокiл, а мама обплiтала його тоншими гiлками. Потiм намет пiдняли i зробили зручнiший вхiд. Тiльки пiсля цього вони пiшли до табору за нами.

Нас вiдпустили з батьками пiсля снiданку. Ми вперше опинилися у справжнiй дикiй тайзi, хоча до табору було метрiв з двiстi. Серед сосен стояв намет, захищений частоколом, поруч було вогнище, над яким висiв казанок. Тато показав слiди пазурiв та лапи, що засипала намет. Ми поблукали навколо у пошуках рисi, та ╖╖ нiде не було. Але все це було на березi Iнгоди. Рiчка!

Ми жити не могли без води, тож одразу ж побiгли купатися. Вода в рiчцi була така ж швидка i мiлка, як у Бистрицi. Все дно складалося з круглого камiння, а серед нього валялися мушлi - рiчковi мiдi╖. Ми з Маринкою знову плавали, як у Карпатах - ходили руками по дну i бовтали ногами зверху по водi. А потiм сидiли, грiючись на сонечку, на камiннi.

- Дивiться, який менi камiнь трапився! - Вигукнула Маринка. - Як око!

Плоский камiнь був овально╖ форми, а в центрi темна пляма, як зiниця ока. I тут тато провiв нам невелику лекцiю про походження росiйського слова "глаз":

- У слов'янських мовах "глаз" - це око. Майже скрiзь воно так i назива╓ться, i в укра╖нському залишилося "око", а у множинi "очi". У росiйськiй цi слова теж залишилися, але тепер лише як древнiй анахронiзм чи у поезi╖.

- А звiдки ж узявся глаз?

- Та ось з рiчки i взявся. Ось такi округлi рiчковi каменi колись давно називалися "глаза". Спочатку, як жаргон, деякi люди почали казати: "Що ти глаза викотив?!" - маючи на увазi схожiсть ока на круглий камiнь.

- Авжеж, а в нас кажуть: "Що ти шари викотив?!" - Пiдтвердила Маринка.

- Отож, а потiм це жаргонне слово у вихiдцiв з Укра╖ни, якi заселяли Московiю, з жаргонного перетворилося на загальновживане, так i прижилося у росiян, стало звичайним i навiть лiтературним.

- А для слов'ян стало iноземним. - Додала я. - До речi, а чому всi називаються "укра╖нцi", "нiмцi", "англiйцi" i так далi, а росiяни не "русичi", а руськi?

- Бо ранiше Укра╖на називалася Укра╖на-Русь, що означа╓ Кра╖на-Русь. Руськими називалися i древляни, i поляни, i руси i багато iнших племен, якi населяли ту кра╖ну.

- Ки╖вську Русь?

- Нi, слово "Ки╖вська" значно пiзнiше додали iсторики. То була просто кра╖на Русь, Укра╖на-Русь. I жили у нiй руськi племена. А на територi╖ Московi╖ тодi жили фiно-угорськi та балтськi племена, а також золотоординськi татаро-монголи. Коли туди стали переселятися люди з Укра╖ни-Русi, вони казали, що вони руськi люди, не називаючи сво╓╖ приналежностi до якогось племенi Русi. Тож потiм ця назва i залишилася.

- Тобто це колишнi нашi?

- Так, але вони про це забули.

Мама покликала нас обiдати - вона приготувала похiдний суп у казанку на багаттi. Це було набагато смачнiше, нiж звична ╖жа в ╖дальнi.

Поки ми ╖ли, до нашого намету пiдiйшли три дикi тайговi кози i почали об'╖дати листя з нашого частоколу.

- Вони ж так увесь наш будинок з'╖дять! - Обурилася мама.

- А чому вони з кущiв не ╖дять листя? - Здивувалася я. - Адже там воно свiжiше.

- А давай спробу╓мо ╖х погодувати? - Запропонувала Маринка.

Ми почали обламувати гiлки з кущiв поблизу i простягати козам. Тi iз задоволенням ╖х об'╖дали, залишивши намет у споко╖. А мамi довелося вiдновлювати об'╖денi стiнки "хати" новими гiлками, але вже без листя, щоб не приваблювати до них кiз.

Увечерi ми повернулися до табору, а мапи залишились у тайзi. Наступного дня пiсля снiданку вони знову взяли нас до себе, а ввечерi вiдпустили на вечерю та спати. Рано-вранцi вони по╖хали.

Менi здавалося, що ми провели в таборi все лiто, але змiна тривала лише три тижнi. Та сама жiнка, яка привезла нас до табору, повезла назад, додому.

Генеральський будинок

Поки ми були у таборi, батьки отримали двi кiмнати у комунальнiй квартирi Генеральського будинку. Будинок так називався, бо в ньому в окремiй великiй квартирi зi сво╓ю сiм'╓ю жив генерал. Будинок розташовувався в центрi селища, був триповерховим, на кiлька пiд'╖здiв, з товщиною стiн - один метр. На широкому пiдвiконнi цiлком можна було лягти з книжкою. У будинку було парове опалення з власною котельнею, водопровiд та каналiзацiя. У квартирi були i туалет, i ванна кiмната. Газу не було, тому посеред велико╖ кухнi стояла пiч, яку весь рiк топили дровами та вугiллям, i лише коротким лiтом користувалися керосинками.

Вся наша квартира складалася з п'яти кiмнат, кухнi, ванно╖ та туалету. Навпроти кухнi була невелика кiмнатка, в якiй жила самотня жiнка. Прямо вiд вхiдних дверей за коридором розташовувалася прохiдна кiмната, яку сусiдська дiвчинка використовувала, як iгрову. Цим сусiдам належала одна кiмната, дверi в яку розташовувалися в прохiднiй кiмнатi навпроти вхiдних дверей.

Вхiд до наших кiмнат теж був iз прохiдно╖ кiмнати лiворуч - спочатку в нашу з Маринкою кiмнату, а з не╖ - в мапину.

Чомусь татовi вдалося дiстати для нас лише одне солдатське лiжко.

- Не хочу спати з Маринкою! Вона вночi штовха╓ться! - Засмутилася я. - Ми вже не маленькi, ма╓мо спати окремо!

- То що, на пiдлозi тобi постелити? - Замислився тато.

- А може, краще на ящиках? - Запропонувала мама. - Боюся, вiд пiдлоги тягтиме холодом, а Галцi застуджуватись не можна.

- Я згодна на ящиках! - Зрадiла я.

Так i зробили: бiля однi╓╖ стiни поставили солдатське лiжко для Маринки, а навпроти нього - два ящики, один за одним, для мене. На ящики поклали два матраци, вийшло навiть краще, нiж на пружинному лiжку, що провисало. До того ж ящики були вищими, нiж лiжко, тож я опинилася на пiдвищеннi. А внизу, пiдi мною, в ящики можна було складати речi. У нашiй кiмнатi ще поставили стiл та чотири стiльцi.

У кiмнатi батькiв були ╖хн╓ власне лiжко, письмовий стiл зi стiльцем, швейна машинка та казенна шафа.

Грати ми з Маринкою виходили в прохiдну кiмнату й швидко потоваришували iз сусiдською дiвчинкою, яка ще до школи не ходила, але в яко╖ у цiй iгровiй кiмнатi був влаштований справжнiй ляльковий куточок зi спальнею, вiтальнею та кухнею.

***

У серпнi ночами вже траплялися заморозки, вранцi на травi з'являвся iнiй. Щоб ми з Маринкою не застудилися, мама розкро╖ла з тканини для бiлих парадних онуч нiчнi сорочки, але товсту тканину протягнути в машинку не могла, тому строчити сiв тато. На вулицi ми вранцi та ввечерi гуляли у пальто, а вдень - у лiтнiх сукнях.

У нашому пiд'╖здi прямо над нами жила сiм'я, яка нещодавно при╖хала сюди з Нiмеччини. Вони займали всi кiмнати велико╖ квартири. Вони мали i меблi, i килими, i навiть пiанiно. Зда╓ться, у них було дво╓ дiтей - уже великий син i донька, яка теж перейшла до третього класу, але була на пiв року молодшою за мене. I ростом вона була меншою за мене. Дiвчинку звали Iнна. При╖хавши з Нiмеччини, вона ходила в безрозмiрних напiвпрозорих колготках (на вiдмiну вiд наших, бавовняних), чудових пишних сукнях, пiд якi одягався поролоновий пiд"юбник, у не╖ було кiлька пар красивих туфельок (а не простих сандалiв, як у всiх iнших) i вона вмiла танцювати сучаснi, а не народнi танцi. Вона навчала нас iз Маринкою деяким танцювальним рухам.

Коли ми розповiли татовi про сусiдiв, вiн сказав:

- Зазвичай з Нiмеччини вирушають або до сво╖х мiст iз квартирами, або кудись на пiдвищення. Якщо вони звiдти при╖хали сюди, отже теж чимось завинили, теж покаранi.

Iнна при╖хала до Безрiчно╖ на кiлька мiсяцiв ранiше за нас, тому, як старожил, стала знайомити нас з околицями. Повз Генеральський будинок асфальтована дорога вела до Будинку Офiцерiв, що знаходився метрiв за двiстi далi. Бордюри дороги були побiленi, газони вiдокремленi низенькими бiлими декоративними парканчиками. Щоранку черговi солдати пiдмiтали цю дорогу так чисто, майже як у квартирi. Навпроти Будинку Офiцерiв розташовувався стадiон - футбольне поле з двома воротами та бiгова дорiжка навколо нього, а вздовж дорiжки, де у два ряди, а де й у три - лавки для глядачiв.

Навпроти Генеральського будинку через дорогу генерал заклав сад з карликових яблунь. Цi яблунi були не вище пiвтора метра i на них висiли карликовi яблучка - втричi меншi за вишню, майже з горошину, вони висiли на довгих, як у вишнi, пагiнцях по два яблучка разом. Щоб вiдчути смак цих яблучок, треба було покласти до рота ╖х штук шiсть - виходило, як один укус. На смак вони були майже справжнi, тiльки мало.

Була в Безрiчнiй бiблiотека, лiкарня та магазин. У кiлькох мiсцях велося будiвництво нових, кам'яних, двоповерхових будинкiв з усiма зручностями. За стадiоном була школа. Вона складалася з двох навчальних будiвель та третьо╖ - котельнi. За школою було кiлька вже заселених двоповерхових будинкiв. Головна дорога йшла вiд Генеральського будинку повз Будинок Офiцерiв та стадiон до школи та нових будинкiв, а потiм рiзко обривалася.

Тi дерев'янi будинки, бiля яких був наш барак, були трохи далi i лiвiше вiд головно╖ лiнi╖ селища, а за ними вже був степ i сопки.

В iнший бiк вiд Генеральського будинку дорога вела до солдатсько╖ пекарнi, солдатсько╖ та офiцерсько╖ ╖далень, пункту видачi продовольчих пайкiв, а далi - до казарм.

***

Поки ми дослiджували сво╖ околицi, мама влаштувалася працювати касиром. ╥й треба було розвозити грошi по найближчих поселеннях, тому до не╖ прикрiпили солдата-водiя з ГАЗиком. Пропрацювала мама касиром лише близько двох мiсяцiв, але вони ╖й здалися каторжно-довгими. По-перше, було дуже страшно ╖здити наодинцi iз солдатом. А раптом вiн задума╓ пiти у самоволку i кине ╖╖ посеред степу? Куди ж iти? А вночi так холодно... По-друге, цей солдат був дуже необов'язковий. При╖хавши до чергового селища, мама домовля╓ться з ним, що за годину вони мають зустрiтися бiля машини. Мама, закiнчивши справи, приходить до машини, а водiя нема╓. Доводиться шукати його по всьому селищi, щоб повертатися назад.

На щастя, один iз батькових товаришiв по службi сказав, що звiльнилося мiсце бухгалтера в будiвельнiй конторi, i мама перейшла туди.

А тато вiдкрив для себе списанi поклади старих книг у сховищi бiблiотеки. Тут були й дореволюцiйнi видання та видання дев'ятнадцятого столiття. Батьковi дозволили копатися в них i брати собi те, що сподоба╓ться. Тато брав потроху, по двi-три книжки на тиждень, тож поступово в нас збиралася бiблiотека давнiх книжок.

Телевiзора у нас не було, проте було радiо. А по радiо щодня розповiдали казки. Одна казка запам'яталася тому, що з не╖ я дещо взяла собi. У тiй казцi гусак, зiбравши навколо себе жабу, кiшку, собаку та черв'яка, читав ╖м лекцi╖ про те, як треба лiтати. Сам вiн лiтати не вмiв, тiльки махав крилами. Усi його слухали дуже уважно, всi хотiли навчитися лiтати. Лише хробак увесь час вiдволiкався. То вiн жував листя, то згортався клубочком, а потiм узагалi замотався якоюсь ниткою i заснув. I гусак, i всi iншi дуже обурювалися поведiнкою черв'яка, лаяли його i казали, що з нього нiчого путнього не вийде. А в кiнцi черв'як розвернувся зi сво╖х ниток i перетворився на метелика. Саме вiн iз усiх слухачiв полетiв.

Отже, поки вiн ще не перетворився на метелика, вiн вiдповiдав на закиди гусака. Там пролунала фраза: "Черв'як подивився на гусака зверхньо..." Саме вона менi сподобалася найбiльше: маленький черв'як зумiв подивитися зверхньо на величезного гусака! Я теж була маленькою, менi треба було навчитися так дивитися. I я вчилася. I перед дзеркалом, i уявляючи бiля себе якогось великого хлопця, i намагаючись дивитися зверхньо на дерева. Коли в мене почало виходити, я навчила цьому i Маринку з Iнною.

***

У Будинку Офiцерiв часто показували фiльми. Якось тато та мама сiли, щоб поговорити зi мною. Маринка була поруч, з нею говорити не треба було. А менi намагалися розповiсти, що те, що показують у кiно, це не правда i боятися цього не треба.

- Ми всi разом пiдемо на фiльм "Фантомас" - Казав тато. - Це все вигадано, все неправда, тож не треба боятися.

- Ми сидiтимемо поруч i, якщо буде дуже страшно, можеш триматись за нашi руки. - Додала мама.

Я тодi зауважила, що Маринку вони не вмовляють, отже, вона на фiльми реагувала не так, як я.

- Гаразд, постараюся не боятися. - Погодилася я.

Увечерi ми всi╓ю сiм'╓ю вирушили до Будинку Офiцерiв. Зал був набитий битком. Вже з перших кадрiв менi стало страшно, але я мужньо й далi дивилася. Iнодi в Безрiчнiй пропадала електрика. Пропала вона i посеред фiльму. Нiхто розходитися не став, пiдсвiчували собi лiхтариками, обговорювали те, що вже подивилися, чекали на продовження. Приблизно хвилин за сорок знову дали свiтло i фiльм продовжився. Цього перепочинку менi вистачило, щоб знову зiбратися з духом i додивитися все до кiнця. А Маринцi зовсiм не було страшно, вона навiть смiялася. Виявля╓ться, це був не фiльм жахiв, а кiнокомедiя. Це для всiх, але для мене вiн так i залишився жахом, моя уява переносила мене в центр тих подiй, я по-справжньому бачила Фантомаса i боялася, що вiн щось зробить зi мною.

Потiм ми ходили ще на три серi╖ цього фiльму i щоразу мене доводилося морально готувати до перегляду.

***

На сценi Будинку офiцерiв стояв великий старий рояль. На ньому пiд час концертiв грала музпрацiвниця. А Iнна у Нiмеччинi почала займатися музикою i вже закiнчила перший клас. ╥╖ батьки домовилися з тi╓ю жiнкою, що вона навчатиме Iнну музицi. Ми теж захотiли вчитися i нас також записали до першого класу. Вдома iнструмента у нас не було, тому готувати уроки ми могли або на сценi, або в Iнни. Коли ми до не╖ приходили, вона насамперед змушувала нас вимити руки, а потiм сiдати за пiанiно. Те, що ми тiльки-но починали вчити, вона вже проходила, тому показувала нам. У нас були непоганi успiхи, вчителька казала, що такими темпами ми зможемо за один рiк пройти два музичнi класи.

З Iвано-Франкiвська ми не привезли iз собою анi шкiльно╖ форми, анi пiдручникiв. Але генерал розпорядився, щоби все це завезли до магазину. Вчителi складали списки сво╖х майбутнiх учнiв i в магазин привезли все, що було потрiбно для будь-якого вiку. Форма в Безрiчнiй була звичайна, коричнева, але тут писали авторучками. Ура! Нарештi ми позбулися непри╓мних пiр'яних ручок i чорнильниць!

А першого вересня ми пiшли до школи. Ми з Iнною опинилися в рiзних третiх класах, а клас Маринки взагалi був в iншiй будiвлi.

У нашому будинку, крiм iнших дiтей, жили два хлопчики - Вовка Гуров iз мого класу та Женька Нестеров iз Iнниного. Ми з ними не грали, тiльки зрiдка вiталися i могли вiдповiсти на якесь запитання. I ось вони стали виявляти до мене знаки уваги. А я при цьому "дивилася на них зверхньо". Одного разу на прогулянцi, коли на подвiр'╖ нiкого, крiм них двох i нашо╖ трiйцi не було, Женька раптом пiдбiг до мене i поцiлував. Я розгубилася, завмерла i не знала, як менi реагувати. I тут пiдбiг Вовка i теж поцiлував мене. Це було дуже соромно, тодi навiть дорослi на людях не цiлувалися. Хлопцi "розпустили хвости", як павичi, i гордо ходили подвiр'ям. Опинитися у ролi жертви? Нi за що! Я згадала почуту колись фразу: "Найкращий захист - це напад!" i вирiшила нею скористатися. Я пiдговорила Iнну та Маринку i щойно на подвiр'╖ з'явилися iншi дiти, ми всi втрьох почали кричати:

- Закохалися! Закохалися! I навiть цiлувалися!

Усi дiти у дворi почали з них смiятися. Вони намагалися пояснити, що це вони геро╖, що це вони мене поцiлували, тож дражнити треба мене, але ми перекрикували ╖хнi пояснення. До нас при╓дналися iншi дiти. Вовка та Женька ходили червонi та зi сльозами на очах. Так iз жертви я перетворилася на насмiшницю, а вони з геро╖в - на жертв. Все сво╓ життя я користувалася i користуюся тим девiзом: "Найкращий захист - це напад!"

***

Вже у вереснi стало дуже холодно, ╖здити було неможна. Тато замкнув мотоцикл у сара╖, який так i залишив за собою бiля наших колишнiх баракiв, до теплiших часiв.

Без по╖здок на мотоциклi околицями, у тата з'явилося багато вiльного часу. Мама, боячись, щоб вiн не опустився, як багато хто тут, запропонувала йому здати кандидатський мiнiмум, щоб потiм вступити до аспiрантури. Тато схопився за цю iдею i, навiвши довiдки, що треба буде здавати, почав вчитися. Найважче було з нiмецькою мовою. У школi тато через частi пере╖зди вчив то нiмецьку, то французьку, а в деяких школах взагалi нiяко╖ iноземно╖ мови не було. Щоб читати iноземнi науковi журнали, тато вивчав мови за словником. Хороша пам'ять дозволяла йому дуже швидко запам'ятовувати, як пишуться слова, але як вони звучать, тато не знав. Вiн вiльно читав i перекладав зi сво╓ю власною вимовою. Деяким словам та реченням вiн навчав i нас.

***

Наближалася п'ятдесята рiчниця Велико╖ Жовтнево╖ Соцiалiстично╖ Революцi╖, про що нам нагадували з усiх плакатiв та транспорантiв. У школi до цi╓╖ дати збиралися прийняти до пiонерiв п'ятдесят осiб. Стiльки у четвертих класах не набралося, тому вчителька сказала, що кiлькох найкращих третьокласникiв теж приймуть у пiонери. Я опинилася серед цих найкращих. Разом iз учнями четвертих класiв ми розучували "пiонерський монтаж" - вiршi, якi треба було читати всiм по черзi. Я читала дуже голосно, дзвiнко, красиво та переконливо - так висловилася пiонервожата. Крiм того, я вивчила не лише сво╖ чотири рядки, а й взагалi весь монтаж i могла замiнити будь-кого з двадцяти читцiв. На репетицiях я пiдказувала всiм, хто забував, ╖хнi слова.

Вчителька сказала, щоб ми принесли пiонерськi краватки заздалегiдь, але ╖х у магазинi не було. Татiв начальник дiстав свiй пiонерський галстук, який вiн ще з дово╓нного часу багато рокiв навiщось возив iз собою. Ця краватка була не зi штучного шовку, як у iнших, а з напiввовняно╖ тканини. Ми вiддали краватки вчительцi, а за кiлька днiв нам ╖х повернули. Тепер ззаду на краватках у кутку красувалася велика цифра "50", надрукована золотою фарбою.

- Як номер у концтаборi. - Прокоментував тато, коли я вдома вдягла його та вчилася правильно зав'язувати вузол.

- Не вигадуй! - Обiрвала його мама. - Це не номер, бо у всiх однакова цифра.

У пiонери нас приймали на великiй сценi Будинку Офiцерiв. Старшi пiонери пов'язали нам краватки, пiонервожата сказала, що ми ма╓мо бути готовi до боротьби за справу революцi╖:

- Будьте готовi! - Наприкiнцi вигукнула вона.

- Завжди готовi! - Зробили ми пiонерський салют, пiднявши пiднятi в лiктi правi руки перед собою.

Потiм бiльшiсть пiонерiв спустилися до зали, а ми - двадцять чоловiк монтажу, залишилися на сценi та прочитали сво╖ вiршi. I це записали на радiо! Потiм кiлька днiв поспiль iз усiх репродукторiв Безрiчно╖ постiйно звучали нашi голоси.

Поки ми готувалися до вступу до пiонерiв, iншi дiти готували святковий концерт. У ньому були i пiснi, i танцi, i музичнi номери, i вiршi. Дiвчата Маринчиного класу розучували "Танець матрьошок". У них мали бути довгi, до пiдлоги, сарафани, такого ж кольору хустки на головах i носовички в руках, якi мали пошити батьки. Виступало вiсiм дiвчаток-другокласниць. У всiх були однаковi сарафани, тiльки рiзних кольорiв: у когось жовтий, у когось рожевий, у когось блакитний. Маринцi мама пошила сарафан iз зеленого сатину з бiлими ромашками. Пiд час виступу одна дiвчинка пiшла не на той бiк i Маринка штовхнула ╖╖ на мiсце. Бiльше ╖й чомусь виступати не пропонували.

***

На початку листопада морози стояли вже такi, що вiд них трiскалася земля, трiщини доводилося перестрибувати. А снiгу не було. Генерал наказав залити водою бiгову дорiжку стадiону i вийшла чудова ковзанка. Ми ходили кататися на нiй просто на сво╖х ногах, але дехто мали й ковзани. Одного разу якась дiвчинка запропонувала i нам спробувати навчитися кататися на ковзанах. Ковзани були без черевикiв, вони пристiбалися на ремiнцях до будь-якого взуття. Ми по черзi вдягали ╖х i намагалися хоча б встояти на вузьких полозах - нiчого не виходило. Навiть коли дiвчинка вела нас за руку, кататись не виходило. Можливо, якби у нас були сво╖ ковзани, ми б теж навчилися, але у нас ╖х не було, i ми бiльше не пробували.

Мама прала бiлизну в пральнiй машинцi прямо в нашiй кiмнатi. Ми з Маринкою, як i в Iвано-Франкiвську, викручували його на вичавцi. а тато виносив вiшати у дворi. Для бiлизни у дворi були натягнутi не мотузки, а товстий дрiт у пластиковiй оболонцi. Увечерi ми пiшли разом iз ним знiмати бiлизну. Вона замерзла i висiла на дротi, як металевi листи. Тато знiмав бiлизну дуже обережно, але один рушник ненароком зiгнув i вiн зламався. Не порвалося, а саме зламався, як лист фанери. Мамi довелося його згодом зiстрочувати. Потiм на вулицi ми сушили тiльки велику бiлизну, весь одяг намагалися сушити в кiмнатах, натягнувши пiд стелею мотузки.

Проходивши з мiсяць у пiонерськiй краватцi, я посадила на не╖ жирну пляму, тож треба було прати. Я кинула краватку в пральну машину, коли мама прала в нiй нашi светри. Вiд прання стародавня краватка розповзлася. Довелося менi ходити до школи без краватки.

Щоб не замерзати, до школи ми одягалися так: спочатку колготки та майки, потiм тонкi вовнянi светри та шкарпетки, зверху надiвалася шкiльна форма та теплi шаровари, а потiм ще один товстий светр. Тiльки пiсля цього одягався верхнiй одяг.

Щоб не забруднити форму, ми сiдали снiдати без суконь. Якось я, поспiшаючи до школи, забула вдягнути сукню. Прийшла до класу, почала вiшати пальто на вiшалку, а одна дiвчинка раптом каже:

- Галю! Ти ж без сукнi!

Я подивилася - i справдi, на менi були i колготки, i шаровари, i светр, а сукнi не було. Довелося бiгти назад, вдягати сукню та повертатися до школи. На урок я не запiзнилася - Генеральський будинок був не дуже далеко.

Будинок бiля школи

А на початку грудня ми пере╖хали до двоповерхового будинку, що знаходився просто бiля школи. Шкiльний двiр вiдокремлювався вiд нашого парканом, в якому ми постiйно робили дiрку, щоб не оминати двiр, йдучи до школи. I хтось постiйно цю дiрку лагодив.

Нам дали окрему двокiмнатну квартиру на другому поверсi цегляного дома. У будинку була електрика, водогiн та каналiзацiя, а вiд шкiльно╖ котельнi будинок отримував ще й парове опалення. У нас був широкий, близько пiвтора метри, коридор, лiворуч iз нього дверi вели до кiмнати батькiв, а прямо - до туалету. Вiд туалету вузький коридорчик лiворуч проходив повз маленьку кухню до нашо╖ кiмнати. У кухнi була плита, що топилася дровами та вугiллям, i мийка з краном. Ванни у квартирi не було. Тато зливав з батарей гарячу воду у вiдро, приносив у кiмнату i виливав в алюмiнi╓вi ночви, в яких ми купалися. Так робили всi у домi, крiм сусiдiв пiд нами. Вони зробили собi в туалетi душ, вода в який теж надходила з батаре╖. Iнодi вони запрошували нас до себе помитися. При╖хали цi сусiди з ╢врейсько╖ Автономно╖ Республiки, яка була ще далi на схiд. Я дивувалася:

- Адже ╓вре╖ - пiвденний народ, чому ╖хня республiка знаходиться у Сибiру, де завжди холодно?

На це запитання нiхто менi не мiг вiдповiсти.

***

На перервах у школi ми грали. Якщо в Iвано-Франкiвську головною грою були "Козаки-розбiйники", то тут ми грали у "За батька Махна!" Для цього треба було накинути на плечi пальто, як бурку, застебнувши його лише на верхнiй ╜удзик, взяти в руки палицю-шаблю i, кричачи на все горло: "За батька Махна!", ганя╓ться команда за командою. Причому за Махна були й тi, й iншi, тiльки полонених тут не брали, "рубалися шашками", однi наступали, iншi вiдступали, зрештою нiхто не перемагав. Коли я розповiла про цю гру татовi, вiн сказав, що пiсля громадянсько╖ вiйни 1918 року сюди засилали колишнiх махновцiв, мабуть ╖хнi дiти та онуки запозичили для сво╖х iгор спогади про ту вiйну.

У новiй квартирi було тепло, а льоху не було. Щоби зберiгати продукти, довелося купити холодильник. А ще мапи купили собi шафу. У нас були цiлком облаштованi кiмнати в окремiй квартирi, але ми все одно вiдчували, що це не наш дiм, наш мав знаходитися в ╓вропейськiй частинi.

Через деякий час у нашому будинку дали квартиру й родинi Вовки Гурова. У нього, виявля╓ться, була старша сестра, яка навчалася у десятому класi. Вона була дуже схожа на Ассоль з фiльму "Червонi вiтрила". Вовка з дiтьми нашого двору не грав, йшов до Генеральського будинку, де залишився його друг Женька Нестеров. А Iнна, сiм'я яко╖ теж залишилася жити в Генеральському домi, майже щодня приходила грати з нами у наш двiр.

***

Ми почали готуватись до Нового року. У школi запропонували робити костюми, якi ми захочемо. Я захотiла бути котом у чоботях, а Маринка - снiжинкою.

- Мiська, снiжинкою ти вже була. Придумай щось iнше! - Казала я ╖й.

- Хочу бiлу гарну сукню з блискiтками! - Стояла на сво╓му Маринка.

Костюмом снiжинки зайнялася мама, а мо╖м - тато.

Спочатку вiн зробив менi плащ, взявши списаний шматок

червоно╖ тканини вiд колишньо╖ скатертини з Червоного Куточка в Будинку Офiцерiв. Потiм вiн обкле╖в маминi старi, потрiсканi чобiтки червоним папером, зробив з картону вiдвороти, як у ботфортiв i теж обкле╖в ╖х червоним папером. Вiн вистругав менi дерев'яну шпагу i зробив з дроту ручку. Пiхви вiн зробив на зразок свого кортика, капелюх i пiр'я на ньому - iз щiльного паперу, розфарбувавши все це фарбами. А ще вiн зробив менi маску. Для цього мене посадили на табурет i намазали обличчя вазелiном. По вазелiну тато накладав шматочки газети. Цей шар вiн намазав кле╓м i наклав рваними шматочками другий, потiм третiй. Щоб менi було чим дихати, на нiс менi поклали шматочок марлi. Акуратно знявши цю споруду з мого обличчя, тато поклав ╖╖ сушитися, а потiм розмальовував фарбами, створюючи морду кота. Костюм був просто чудовий, до того ж, ╓диний такий на всю школу!

А снiжинок було багато, майже всi дiвчата других та третiх класiв були у бiлих сукнях, обшитих дощиком. Мама зробила Маринцi з картону корону, яку прикрасила битими ялинковими iграшками та дощиком.

На новорiчному ранку два нашi третi класи i два другi з сусiдньо╖ будiвлi були разом. Ми, як завжди, водили хороводи, спiвали новорiчних пiсень, читали вiршi, грали. Вiдiйшовши трохи убiк, я раптом почула розмову двох учительок:

- Це сестрички, вони такi рiзнi.

- А моя вища! - Це говорила Маринчина вчителька. Саме тодi я вперше помiтила, що вже сильно вiдстаю вiд Маринки у зростi.

***

При╖хавши до Безрiчно╖ влiтку, тато не мiг виписати собi газети та журнали, якi його цiкавили, тому задовольнявся тим, що було на кафедрi. А з нового року ми почали отримувати багато цiкавого. Найбiльше менi подобалися журнали "Технiка молодi", "Знання - сила", "Наука та життя". У Журналi "Юнiсть" я читала лише невеликi оповiдання та гумористичну сторiнку, у "Лiтературнiй газетi" насамперед прочитувала "Клуб "12 стiльцiв", а потiм все iнше. У тата були ще "Питання фiлософi╖" та фiлософськi журнали нiмецькою мовою, не кажучи про обов'язковi "Правду" та "Червоний прапор", а для нас виписали журнал "Пiонер". На вiдмiну вiд "Мурзилки", в ньому було що почитати.

Наприкiнцi сiчня тато по╖хав до Iркутська здавати кандидатський мiнiмум. Усi предмети здав на "вiдмiнно", а з нiмецькою вийшов казус. Треба було перекласти з нiмецько╖ на росiйську незнайомий текст. Тато не став брати час на пiдготовку, а вiдразу, не вiдходячи вiд столу, почав перекладати статтю в газетi росiйською. Йому дали iнший текст, потiм третiй - вiн усе перекладав одразу.

- А прочитайте текст нiмецькою. - Попросила викладачка.

Тато прочитав так, як умiв.

- Жах! Жоден нiмець вас не зрозумi╓! - Вигукнула викладачка.

- А переведiть менi ось цей абзац iз книги. - Попросила iнша.

Тато вiдразу почав перекладати, нiби текст був написаний росiйською.

- Переклад чудовий!

- Але ж вимова!

- А де вiн розмовлятиме з нiмцями? Вам навiщо може стати в нагодi мова? - Звернулася вона до тата.

- Щоб читати та розумiти науковi журнали.

- Читати для себе вiн може, переклада╓ добре, отже, те, що йому необхiдно для роботи, зрозумiти зможе. Думаю, йому треба ставити "вiдмiнно".

I тато отримав усi "вiдмiнно".

Увечерi, коли тато йшов до готелю, його раптом зупинили

КВНщики.

Телепередача КВН - Клуб Веселих й Найкмiтливiших, проводилася в Радянському Союзi з 1961 року, переважно в не╖ грали студенти. Звичайно, той КВН був не таким яскравим i красивим, як тепер. Не було анi пiсень, анi театральних номерiв, анi мiнiатюр. У тi часи двi команди, вийшовши на сцену, мали ставити одна однiй питання, на якi треба було вiдповiсти або правильно, або весело. Якщо виходило i правильно, i з гумором, це було чудово. Найцiкавiшими, на мою думку, були конкурси малюнка, "Що б це означало?" - коли треба було дати короткий гумористичний коментар до фотографi╖, та ви╖зне завдання. На ви╖зному завданнi кiлька людей з команди мали вийти на вулицю, знайти будь-яку людину, яка погодиться виступити разом з ними, i привести ╖╖ до студi╖. Часу на це вiдводилося дуже мало, тому КВНщики хапали першого зустрiчного, який не дуже опирався. Ось таким першим зустрiчним i став наш тато. Вже на сценi за допомогою питань ведучого та його завдань людина з вулицi демонструвала сво╖ здiбностi. Тато поламав усi стереотипи щодо вiйськових. Незважаючи на те, що вiн був у формi, виявилося, що вiн закiнчив цивiльний ВНЗ i щойно здав кандидатський мiнiмум, вiн читав сво╖ вiршi, розбирався у мистецтвi, iсторi╖ та лiтературi, цитував сво╖х улюблених поетiв минулого та сучасних... Коротше, команда, яка зустрiла тата, перемогла. Тодi передачi йшли у прямому ефiрi i цю бачили всi, хто мав телевiзори. Шкода, що у нас телевiзора не було.

***

Взимку сталася пожежа у дерев'яних двоповерхових будинках. Це були два будинки, що стояли поруч, але не тi, якi знаходилися бiля наших колишнiх баракiв, а iншi. Один будинок згорiв повнiстю, у iншого згорiв дах, а сам вiн тiльки обгорiв. Усiх мешканцiв евакуювали та десь розселили. А ми з iншими дiтьми з нашого двору лазили потiм по згарищi та дивилися, як там жили люди. Мене вразили малюнки на стiнах, якi робили дiти в однiй iз квартир - ╖м, мабуть, батьки цього не забороняли. А нам дозволяли малювати лише на паперi. Дуже захотiлося помалювати саме на стiнах.

***

Наприкiнцi зими тата, як i багатьох, вiдправили на навчання. Для цього видали величезнi валянки та овчиннi дублянки. Сопки стояли голими i сiрими, майже всю зиму снiгу не було, але саме тодi його трохи випало. Навчання тривали близько тижня, спати доводилось у теплушках, ╖сти на морозi. Наприкiнцi навчань були стрiльби. Руки мерзли так, що не вiдчували, як тисли на курок, очi вiд морозу сльозилися, тож не було видно мiшенi. Тому тато не став довго цiлитись, а просто швидко вiдстрiлявся. Як не дивно, його результат виявився найкращим, набагато вищим, нiж у тих, хто довго цiлився.

А коли тато повернувся з навчань, виявилось, що ми встигли спалити всi дрова. Потрiбно було термiново пиляти новi. Пилили ми всi по черзi: спочатку мама з татом, потiм я з татом, потiм Маринка з татом, потiм знову мама з татом. Погода була сонячна, градусник показував мiнус сорок два градуси, але морозу ми не вiдчували. Верхня частина тулуба постiйно рухалася за дворучною пилкою, а ноги залишалися нерухомими, ми навiть не помiтили, як ╖х обморозили. Коли потiм удома це виявилося, тато рятував i себе, i нас коньяком - розтирав ним обмерзлi ноги. Цей коньяк нам у посилцi надiслали бабуся та дiдусь. У тiй же посилцi були i двi пiонерськi краватки. Тепер я знову ходила з краваткою.

За всю зиму снiг випадав дуже рiдко, а навеснi, на Маринчин день народження (4 квiтня) його навалило до вiкон другого поверху. По радiо оголосили, що заняття в школi скасовуються доти, доки не будуть розкопанi всi будинки. Нас знову, як в Iвано-Франковську, вiдкопували солдати. Пiсля розкопок мiж будинками вiд пiд'╖зду до пiд'╖зду були прокопанi коридори з висотою стiнок до трьох-чотирьох метрiв.

До Маринчиного дня народження бабуся та дiдусь надiслали нам iз Сочi дитячi швейнi машинки. Вони були невеликi, але шили по-справжньому. На маленькi котушочки ми вручну намотували нитки з маминих великих котушок, заправляли нитки в машинки i, крутячи рукою ручку, могли строчити. Строчка була тiльки одного виду i одного розмiру, але шити було можна. Спочатку ми шили тiльки на ляльок, але потiм подумали, що можна щось шити i для себе. Перше, що я сама собi пошила - був фартух. Тi помаранчевi сарафани, в яких ми гуляли в Iвано-Франкiвську, вже були нам малi, тому я розпорола свiй i, обстрочиши шматок по краю, пришила до нього пояс. Щоб фартух був красивiшим, я вирiшила зробити по ньому "вишивку" - брала нитки рiзних кольорiв i просто прострочувала горизонтальнi смужки на фартуху. Попередньо прокреслити цi смужки олiвцем я не здогадалася, тому вони в мене вийшли кривими, але все одно менi мiй вирiб дуже подобався.

***

Поки тато готувався до здачi кандидатського мiнiмуму, мама встигла отримати два посвiдчення. Як це вийшло? Зараз розповiм.

Я вже казала, що працюючи в Iвано-Франкiвську копiювальницею, мама навчилася дуже добре писати креслярським шрифтом. Тут, у Безрiчнiй, працюючи бухгалтером, усi документи вона писала цим шрифтом - i гарно, i розбiрливо.

У Будинку Офiцерiв проводилися рiзнi курси. На одних iз них готували кухарiв для офiцерських та солдатських ╖далень, а також для госпiталiв. Коли курси скiнчилися, всiм учням видавали посвiдчення. З огляду на мамин почерк, ╖╖ попросили заповнити всi посвiдчення. А коли вона це зробила, то начальник сказав:

- Дуже дякую за те, що Ви це зробили, незважаючи на зайнятiсть! Чим би менi Вам вiддячити?... А давайте, ми вам теж випишемо таке посвiдчення?

I вiн пiдписав та затвердив печаткою виписане мамою посвiдчення кухаря. Коли мама принесла його додому i показала батьковi, вiн сказав:

- Це дуже добре, у разi вiйни ти зможеш прогодувати i себе, i дiтей.

Мама чудово друкувала на машинцi, навчилася ще в Тернополi, коли працювала в проектнiй конторi разом iз тiткою Галею, бабусиною сестрою. А в Будинку Офiцерiв проводились й курси друкарок. ╥м мама теж виписувала посвiдчення.

- А у Вас ╓ посвiдчення друкарки? - Запитав начальник, спостерiгаючи, як мама швидко друку╓ бухгалтерський звiт.

- Нi. - Вiдповiла мама.

- Тодi треба його виписати. Чим бiльше посвiдчень, тим легше влаштуватися працювати хоч у закритому гарнiзонi, хоч у якомусь мiстi.

Тато погодився з начальником:

- Так, "кiрочки" треба збирати, вони завжди можуть статися у нагодi.

***

У Безрiчинськiй школi на стiнi у класi висiли портрети не космонавтiв, як в Iвано-Франкiвську, а пiонерiв-геро╖в. ╥хнi iмена ми теж мали знати напам'ять: Павлик Морозов, Марат Казей, Володя Дубiнiн, Зiна Портнова, Льоня Голiков та Валя Котик. До дня народження Ленiна у пiонери мали прийняти ще кiлькох учнiв - тих, кому виповнилося десять рокiв. Вчителька сказала, що ми всi повиннi прочитати про якогось героя i розповiсти про нього. Я пiшла до бiблiотеки та обрала книгу Лева Кассiля та Макса Поляновського про Володю Дубiнiна "Вулиця молодшого сина". Не тому, що вiн менi чимось сподобався, а лише тому, що про нього була найтовстiша книга. Iншi дiти обмежилися листiвками iз портретами геро╖в та текстом про них на зворотi. За тиждень я прийшла i переказала на уроцi книгу.

Взагалi, я дещо не так розумiла завдання вчительки. Наприклад, коли задали вивчити вiрш якогось сучасного поета, майже всi мо╖ однокласники взяли Агнiю Барто. Найледачiшi обмежилися короткими вiршиками з ╖╖ циклу "Iграшки". Хто був вiдповiдальнiшим, вивчив вiрш Агнi╖ Барто "Чорний новачок" (Том) про хлопця-негра, що ховався вiд бiлих, якi переслiдували його. Мене здивувало, з яким надривом одна дiвчинка читала: "Ми з тобою в Америцi, ось куди потрапили!" Для мене Агнiя Барто не була сучасною, вона була дуже стародавньою, ╖╖ вiршi я читала та вивчала ще в "глибокому дитинствi" - у Польщi, коли вчилася читати. Сучасними були батьковi улюбленi поети, з деякими з яких вiн навiть зустрiчався. Наприклад, ╢вген ╢втушенко, томик вiршiв якого тато прихопив iз собою з Iвано-Франкiвська. Вiн називався "Iдуть бiлi снiги". Тато сказав, що поети мають право вигадувати сво╖ слова та змiнювати iснуючi так, як ╖м хочеться. Прочитавши всю книгу, я обрала собi один вiрш, але батько сказав, що його можуть не зрозумiти. Тодi я взяла той, назва якого була на обкладинцi - "Iдуть бiлi снiги". Iз цим я й прийшла на урок.

Звiсно ж, я отримувала п'ятiрки, а читати вiршi менi дуже подобалося. Мене постiйно брали для участi у рiзних читаннях та монтажах. У квiтнi нас, уже лише десятеро пiонерiв, знову записували на радiо i знову кiлька днiв крутили цей запис по радiо.

***

Вiрш про хлопця-негра дiти вивчали недарма. Тодi весь Радянський Союз i "все прогресивне людство" дуже переживали з приводу гноблення та утискiв прав негрiв в Америцi та ПАР. Школярi вивчали вiршi про негрiв, дiти грали ляльками-негринятами, з репродукторiв над мiстами та селищами розносилися пiснi про них. Постiйним тлом у мозку крутилося:

Под чёрной кожей у негра серце тоже,

Оно ведь может смеяться и гурстить...

Дуже шанувалася письменниця та громадська дiячка, яка виступала за права негрiв i була пов'язана з рухом "Чорнi пантери", Анжела Девiс. Зачiска "як у Анжели Девiс" була останнiм писком моди.

Людина, яка не висловлювала спiвчуття неграм, вважалася неповноцiнною. А менi це щоденне та нав'язливе вираження спiвчуття та пiдтримки здавалося фальшивим. Це було схоже на те, як старший брат, поплескуючи молодшого по плечу, поблажливо i зверхньо каже, який той молодець. Таким "старшим братом" я бачила Радянський Союз i тих, хто читав вiршi та спiвав пiснi про негрiв.

Вже понад сiм рокiв тривала вiйна американцiв у В'╓тнамi. Про це також постiйно говорили. I скрiзь можна було побачити плакати з написами чи почути вiд рiзних полiтичних дiячiв: "Руки геть вiд В'╓тнаму!"

У нас у дворi навiть була така гра:

- Дивися уважно на мо╖ руки: цей палець - Нiмеччина, цей - Польща, цей - В'╓тнам, цей - Америка, а цей - Англiя. Запам'ятала?

- Так!

- Зараз перевiримо. Покажи, де В'╓тнам?

- Ось!

- Руки геть вiд В'╓тнаму!

***

Весною, коли почало теплiшати, весь наш двiр, що примикав до паркану школи, перетворився на городи. Усi нашi сусiди висiвали та висаджували, хто що мiг. Мамi теж видiлили три грядки, на яких вона посiяла цибулю, крiп та редиску. У старожилiв, якi жили тут уже кiлька рокiв, чудово росла картопля, пiвметра прогрiто╖ землi для зростання ╖й цiлком вистачало.

Для iгор нам залишився лише двiр мiж будинком та сараями. Один хлопчик винiс у двiр стару парасольку i сказав, що стрибатиме з нею з сараю, як з парашутом. Ми всi пiшли дивитись. Хлопчик довго тупцював на краю даху з розкритою парасолькою, потiм нарештi зважився i зiстрибнув. Вiн упав, парасолька зламалася, парашута бiльше не було. Але ми все одно почали грати в парашутистiв - стрибали вниз з двометрового сараю, i парасольки нам для цього були непотрiбнi. Пам'ятаю, як важко було щоразу зважитися, але довкола були люди, якi на мене дивилися, i я стрибала, вдаючи, що зовсiм не боюся. А насправдi у мене страх висоти. Зараз, коли менi не треба показувати безстрашнiсть оточуючим, я навiть з табуретки боюся злiзти, якщо менi нема за що триматися.

Генерал наказав привезти до Безрiчно╖ пару машин з саджанцями тополь. ╥х роздали по дворах, щоб висаджувати по всiй Безрiчнiй. Мама органiзувала дiтей з нашого двору i ми пiшли саджати тополi на головнiй вулицi, яка була поруч. До речi, майже всi вони прийнялися i чудово росли.

З потеплiнням ми все бiльше часу проводили на вулицi, i тут виявилося, що дiти цього двору мають свою та╓мну мову. Вони говорили нею, а нас посвячувати в ╖╖ та╓мницi не поспiшали. Я просто почала прислухатися, так, як прислухалася i розумiла мову в Польщi. Через кiлька днiв я раптом заговорила ╖хньою мовою.

- Хто тобi розповiв? - Почала запитливо оглядати друзiв найстарша дiвчинка з нашо╖ ватаги, яку звали Нiна, i яка була на цiлих два роки старша за мене.

- Я не казав!

- Я не казала! - Вiдповiдали дiти.

- Нiхто менi не розповiдав, я сама розiбралася. - Вiдповiла я. - Ви просто перед кожним складом вставля╓те "пi". Це дуже просто. - I я показала, як менi просто говорити мовою "пi".

Багато хто з "старих" так швидко говорити не мiг, у мене це виходило краще, нiж у них. Я навчила говорити на "пi" i Маринку, а Iннi розкривати та╓мницю цi╓╖ мови не дозволили, за це проголосував весь двiр:

- Це мова лише для нашого двору!

***

Ми вдома, як i ранiше, називали Маринку то Мiською, то Мiнькою, i навiть не замислювалися про те, що ╖й уже вiсiм рокiв, i вона виросла з цього дитячого прiзвиська. I ось якось, коли ми сидiли на складених невеликим штабелем уздовж стiни будинку дошках, Нiна запитала:

- Чому ти назива╓ш ╖╖ Мiською? Вона вже велика, називай ╖╖ на iм'я.

Я подивилася на Маринку, вона - на мене, ми кивнули одна однiй i бiльше намагалися не вживати дитячого iменi. I мапам сказали так бiльше не робити. Маринка стала Маринкою.

Коли прогулянки стали тривалiшими, виникла потреба час вiд часу бiгати додому в туалет. I ось, повернувшись якось лише за десять хвилин вiдсутностi, я застала всiх дiтей "на зборах" - усi з серйозними обличчями сидiли на дошках, а Маринка стояла осторонь. Виявля╓ться, ╖й оголосили бойкот.

- Що вона зробила? - Запитала я.

- Нехай вона сама тобi розповiсть. - Вiдповiла Нiна.

Але Маринка мовчала, як колись у Бжезi.

- Ми проголосували та оголосили ╖й бойкот на три днi. - Повiдомив менi Сашка з ╖╖ класу. - А ти оголошу╓ш ╖й бойкот?

Я розгублено мовчала.

- Оголошу╓ш чи нi? - Пристали до мене iншi.

Ну як я могла оголосити бойкот сво╖й сестрi? Я мовчала, не знаючи, що вiдповiсти.

- Та як вона може оголосити ╖й бойкот? - Раптом встала Нiна. - Вона ж ╖╖ сестра, вони живуть разом.

- А ми з нею гратимемо? - Розгубилися всi. - Адже за правилами, з тими, хто не пiдтриму╓ бойкот, теж не розмовляють?

- А Галя нiчого поганого не робила, з нею ми гратимемо.

***

Квiтень виявився дуже нерiвномiрним з погляду на погоду. Наприкiнцi березня була суха, малоснiжна, морозна погода, потiм раптом 4 квiтня жахливий снiгопад, що засипав будинки до другого поверху. Потiм вiдлига i до кiнця мiсяця - цiлком тепла весняна погода, як у Тернополi чи Iвано-Франкiвську. Ми знову почали ви╖жджати на мотоциклi кудись подалi. На сопках з'явилися першi квiти, але не пролiски чи пiдснiжники - вони тут не росли, а ургульки, чи то сон-трава - квiти, схожi на крокуси на коротких ворсистих нiжках. Мабуть, ворс на нiжках та зовнiшнiй частинi пелюсток рятував ╖х вiд холоду.

Просто так ми нiколи квiточки не розглядали, всi нашi прогулянки супроводжувалися якимись розповiдями тата. Наприклад, в однiй iз по╖здок вiн розповiв нам про Безрiчну. Виявля╓ться, вона була заснована ще 1905 року пiд час росiйсько-японсько╖ вiйни. З того часу тут збереглося найбiльше в Забайкаллi вiйськове поховання бiйцiв i командирiв, що поповнилося ще й пiд час Друго╖ Свiтово╖ вiйни. Потiм станцiя стала мiсцем дислокацi╖ вiйськових частин. У той час, коли ми там були, це був 22-й винищувальний авiацiйний Ханхiнгольський Червонопрапорний полк та частини 11-╖ гвардiйсько╖ Нiжинсько-Кузбасько╖ ордена Суворова мотострiлецько╖ дивiзi╖. Батьковi мiняти свою авiацiйну форму на iншу не довелося.

Весною почалися проблеми з м'ясом. Ранiше нам раз чи два рази на мiсяць видавали по два кiлограми свинини чи телятини, яка привозилася звiдкись "з материка". Тепер його не було, натомiсть почали видавати ведмежатину та верблюжатину. Батько чомусь вiд такого м'яса вiдмовився. А даремно, можна було б хоч спробувати.

Сухого молока i порошкових я╓ць, якi видавалися у пайок, для поповнення бiлка в органiзмах нам явно не вистачало. Я╓чний порошок розводили водою з додаванням сухого молока i робили омлет, а iз сухого молока ми з Маринкою робили "цукерку" - насипали майже повнi чашки молока, додавали трохи какао-порошку та цукру, а потiм зовсiм трохи води, тiльки так, щоб все це можна було перемiшати чайною ложкою. Густа, коричнева, солодка маса була i смачною, i поживною.

Деякi офiцери ╖здили до тайги на полювання, де могли пiдстрелити лiсову козу чи оленя. Якось на полювання вирiшив по╖хати й тато. Зiбралися ╖хати всi╓ю сiм'╓ю, але менi, як часто бувало, довелося залишитися. Я нiколи не засмучувалась, адже менi потiм все докладно розповiдали.

Отже, при╖хали вони на мотоциклi до тайги, облаштували табiр, розвели багаття. Маринка з мамою пiшли шукати гриби, а тато - вистежувати здобич. Незабаром вiн побачив у лiсi диких кiз, подивився на них через прицiл i... не мiг вiн убити тварин, якi мирно паслися. Тато повернувся до стоянки, зробив iз газети мiшень, повiсив ╖╖ на дерево i став стрiляти по мiшенi. Маринцi теж дав трохи пострiляти. Ось таке було у нас полювання.

***

А першого травня розпочалося справжн╓ лiто! Температура пiднялася до 25 градусiв тепла. Батьковi товаришi по службi на двох армiйських машинах, накритих брезентом, вирушили на рибалку "до кордону" - на рiчку Онон. Ми теж по╖хали, але на мотоциклi. При╖хавши, всi розташувалися великим табором на височинi, розвели кiлька вогнищ, влаштували величезний стiл, розстеливши прямо на землi спочатку брезент, а поверх нього - клейонки. Ловили величезних сазанiв "на саперку" - кидали толовi шашки в рiчку i глушили рибу. Поки вона не прийшла до тями, збирали ╖╖ з поверхнi i тягли до багать.

Тут ми вперше дiзналися, що таке "потрiйна юшка". Спочатку у вiдрi варилася перша порцiя риби, потiм викидалася, а в бульйонi варилася друга порцiя. ╥╖ теж викидали i вже у подвiйному бульйонi варили третю порцiю. Ось цю рибу вже можна було ╖сти. Варварський спосiб лову, варварське ставлення до риби.

Пiсля того, як усi на╖лися юшки, ми влаштувалися осторонь, засмагали, фотографувалися i навiть трохи викупалися. Вода в Ононi була крижана - ще б пак! Лише кiлька днiв тому були сильнi морози, рiчка ледь звiльнилася вiд льоду. Але заради гарного кадру ми з Маринкою увiйшли у воду майже по колiна i стояли в нiй, доки тато фотографував. Дивно, що ми не застудилися. А засмагати того дня цiлком було можна.

А лише через день, третього травня у Безрiчнiй пiшов снiг. I хоча вiн швидко розтанув, стало знову холодно, як i належить у цей час року в Сибiру.

Ви╖жджаючи на рибалку, мапи привозили не лише рибу, але й одного разу привезли багато iкри. Мама засолила ╖╖ в зеленому Маринчиному iграшковому вiдерцi, в яке мiстилося лiтра два з половиною. Це вiдерце стояло в холодильнику i вся родина щоранку i щовечора з'╖дали по бутерброду з iкрою. Всi, окрiм мене. Я колись терпiти не могла риб'ячий жир, так само поставилася i до iкри. Мене вмовляли спробувати, але щойно я чула запах, я вiдверталася. Наважилася спробувати лише коли iкри залишилося зовсiм небагато. Як не дивно, менi сподобалося. Але було пiзно, я встигла з'╖сти лише три бутерброди.

Забайкальське лiто

Лiто в Забайкаллi було вiтряним i прохолодним. Ви╖жджаючи на мотоциклi в сопки, ми одягали не тiльки светри та шаровари, а й теплi пальта, а щоб не продуло вуха зав'язували на головi шарфи. До лiта в пайках знову з'явилося м'ясо. У нас було багато невикористаних талонiв на м'ясо, тому ми змогли отримати його майже за три мiсяцi. Якщо м'яса багато, треба ╖хати на шашлики! I хоч це були шашлики не на морi, а в степу, все одно згадувався Сочi.

Вiтри в голому степу були такi сильнi, що татовi доводилося споруджувати захист вiд нього з плащ-намету, шинелi та ковдр. Закутанi та замотанi у будь-що, ми виглядали, як цигани у таборi. Мама варила гарячу юшку i ми нею зiгрiвалися. А шашликiв ми, скучивши за м'ясом, могли з'╖сти по два великi шампури зараз.

Поступово ставало теплiше i ми почали ви╖жджати до рiчки, де тато з нашим сусiдом не лише смажили шашлики, а й ловили рибу. Причому ми ╖здили на нашому мотоциклi в два заходи. Спочатку тато вiдвозив нас, ми облаштовувалися, а тато ╖хав за сусiдами. Потiм привозив ╖х, i вони займалися багаттям.

***

Нам знову дiстали путiвки до табору. Тепер я була пiонеркою, тож нас зачислили до пiонерського загону. Хоча Маринка ще була жовтеням, вона була вищою за мене, тому нi в кого не виникло заперечень, щоб ми були разом. Тепер, коли ми стали старшими, нас водили купатися в басейн. Вiн був за територi╓ю табору на березi Iнгоди, з яко╖ в нього качалася вода. На спекотному сонцi вода в басейнi нагрiвалася i була майже як у морi, тiльки не солона. Цього разу я поставила собi за мету навчитися плавати. А всi сво╖ цiлi я обов'язково виконувала. А Маринка плавати не вчилася, вона хлюпалася у мiлкому вiддiленнi басейну разом iз бiльшiстю дiтей з нашого загону. Подивившись, як плавають тi, хто вмiв, я теж почала вчитися плисти "по-собачому". Я вiдходила метра на два вглиб басейну, кидалася на воду i, старанно загребаючи перед обличчям руками й щосили б"ючи по водi ногами, пропливала спочатку не бiльше метра, потiм близько двох, потiм бiльше, доки не довела вмiння триматися на водi вздовж ширини всього басейну - метрiв двадцять. I це найяскравiший i позитивний спогад вiд тi╓╖ змiни.

Були й не дуже при╓мнi, наприклад, концерт. Усi спiвали та читали вiршi про негрiв. Усi з таким "спiвчуттям" говорили про це, що я взагалi вiдмовилася вiд виступу, ненавидiла фальшивих почуттiв.

Коли ми повернулися до Безрiчно╖, виявилося, що в таборi ми набралися вошей. Мама вимивала нашi голови дустовим милом, а потiм ретельно вичiсувала татовим кишеньковим гребiнцем над простирадлом, щоб було видно, якщо з волосся випадали вошi. ╥х одразу ж давили нiгтями. Таке промивання та вичiсування проводилося через день, поки нiяких слiдiв вiд вошей не залишилося.

Але тепер, коли ми ви╖жджали на Тургу, я плавала! Коли з нами поряд не було стороннiх, у мене вчилася Маринка. До кiнця лiта ми обидвi вже могли по кiлька хвилин триматися на водi i навiть перепливати нешироку рiчку.

Хоча тато i не брав того лiта вiдпустку, занять у Вечiрньому Унiверситетi не було i вiльного часу в нього було багато. Тому ми часто ви╖жджали не тiльки на рiчку, а й кудись "на промисли" - роздобути чогось для рiзноманiтностi нашого рацiону. Збирали ми i квiти, i гриби, а одного разу знайшли цiлi заростi ревеню, з якого можна було варити компоти.

Мама хотiла нас пiдстригти, як завжди, але ми з Маринкою захотiли вiдрощувати волосся.

***

А у дворi Нiна вирiшила затiяти театр. У ╖╖ сiм'╖ виявилося два сара╖, один був зайнятий дровами, а другий - порожнiй. Ось у цьому сара╖ ми й грали. Нiякого сценарiю не було, Нiна казала:

- А зараз виходь ти! Кажи: "Анюта!"

- Анюта! - Слухняно виконував той, кому вона говорила.

- А тепер виходь ти i кажи: "Я тута!"

- Я тута! - Повторювала дiвчинка.

- Тепер ти та ти! Виходьте назустрiч один одному. Кажiть: "Здрастуй, Бiм!" - "Здрастуй, Бом!"...

I так далi. Ось такi невеликi мiнiатюрки ми репетирували кiлька днiв, готували собi костюми, ми з Маринкою притягли до сараю сво╖ швейнi машинки i щось комусь строчили. Для яко╖сь ролi став у нагодi i мiй фартух. Але до вистави у нас так i не дiйшло. У серпнi почалися заморозки, посиденьки у сара╖ припинилися, туди завезли вугiлля та дрова.

***

Знову розпочався навчальний рiк. Я вже навчалася у четвертому класi, Маринка - у третьому. Коли ми лазили по будiвництвi i нас гнали звiдти солдати-будiвельники, на запитання: "У якому ти класi?" - майже всi вiдповiдали, називаючи клас на рiк старшим. Маринка казала, що вона у четвертому. А я подумала, що якщо я така маленька, то краще применшувати свiй вiк i говорила, що навчаюсь у третьому.

У школi пiд час урокiв малювання ми почали вчитися малювати акварельними фарбами. Нам сказали, що краще дiстати медовi фарби та пензлики з бiлки. Такi нам прислала мамина сестра - тiтка В╓тта. Причому, у нас були не тiльки звичайнi фарби-пiгулки, а й велика коробка на двадцять чотири кольори фарб у тюбиках. I всi вони були медовими, солодкуватими на смак. Нас навчили розводити фарби, накладати один колiр на iнший, змiнювати iнтенсивнiсть та густоту кольору, змiшувати фарби для отримання потрiбного вiдтiнку та нового кольору... Все це було цiкаво, я щодня щось малювала та розфарбовувала. Дуже сподобалося малювати прозорi тканини, через якi проглядали частини речей. Ця рiзниця в кольорi "неприховано╖" та "закрито╖ прозорою тканиною" частин однi╓╖ речi чи людини змушувала мене пробувати та пробувати, пiдбирати кольори та вiдтiнки, змiшувати та вправлятися.

А ще менi запам'яталося нове слово "алергiя", прочитане в одному з науково-популярних журналiв. До цього нiхто про не╖ нiчого не чув. У статтi розповiдалося, що в Америцi ╓ люди, у яких проявля╓ться ця алергiя. ╥м доводиться жити у стерильних закритих примiщеннях, а родичi та лiкарi заходять до них у спецiальних герметичних скафандрах... Хто мiг би подумати, що в мене теж колись буде полiвалентна алергiя?

Повернення.

До кiнця зими особисти донесли нагору, що тато на сво╖х лекцiях веде антикомунiстичну пропаганду. Перелiчувалися конкретнi епiзоди та висловлювання. Батька викликали у Читу до начальника Забайкальського Вiйськового Округу. При розглядi справи зачитувалися висловлювання, зазначенi в доносах. Кожен такий вислiв тато вiдразу виправдовував висловлюванням Ленiна з цього питання, цитуючи його, називаючи номер тома i сторiнки в "Повному зiбраннi творiв В. I. Ленiна". Виявилося, нiчого протикомунiстичного тато не казав. Просто деякi сучаснi комунiсти не так розумiли, що таке комунiзм.

Татова манера триматися, його знання та пам'ять дуже сподобалися Начальнику Вiйськового Округу. Вiн не тiльки зняв усi звинувачення, а й запропонував татовi перевестися викладати до Iркутського Вiйськового Училища. У частину було направлено вiдповiдний наказ. Але...

Мiсце старшого викладача у Вiйськовому Училищi Iркутська дуже сподобалося татовому начальнику. Це був чи не ╓диний шанс для нього вирватися з глушини Забайкалля до великого, хоч i Сибiрського мiста. Поки вiн ще не пiдписав наказ про переведення, до Чити полетiв новий донос на Цимбалюка. Тата знову викликали на розборки.

Перед вiд'╖здом тато сказав:

- Думаю, ми вже досить надивилися на Забайкалля, мабуть, доведеться ╖хати далi.

- Куди далi? - Запитала мама.

- Ну, може, у Владивосток, а може i на Сахалiн. Далi просто нiкуди. А на Сахалiнi квiти ще гарнiшi, нiж тут... - Це вже казалося для нас.

Просто так наказ "висiти" не мiг, i батькiв начальник пiдписав його собi. З нового навчального року вiн мав розпочати службу в Iркутському Вiйськовому Училищi, а тато залишався у Безрiчнiй.

***

У 1968 роцi на кордонi з Кита╓м ставало все неспокiйнiше та неспокiйнiше. Почастiшали спроби перетину китайцями радянського кордону, траплялися перестрiлки, а одного дня стало вiдомо, що на кордонi загинуло кiлька наших прикордонникiв. Подейкували про можливу вiйну з Кита╓м. У цих умовах у декого здавали нерви. Так, один солдат уночi угнав танк i по╖хав до кордону "помститися за наших!".

Звiсно ж, його наздогнали, зупинили i посадили на гауптвахту до остаточного розгляду справи про самовiльну втечу з розташування частини. Як дезертирство цей випадок не оформили, адже людина ╖хала помститися за загиблих. Йому пояснили, що помстяться тi, кому належить, а залишати без дозволу частину не можна. Посидiвши кiлька днiв на губi, солдат повернувся до сво╓╖ звичайно╖ служби.

З початку весни велися тривожнi розмови про подi╖ в Чехословаччинi, вiдомi як "Празька весна". У Чехословаччинi почалися демократичнi перетворення, скасовувалася цензура, розширювалися права громадян - вiдбувалася спроба створення "соцiалiзму з людським обличчям". Це дуже не подобалося керiвництву Комунiстично╖ Партi╖ Радянського Союзу. Тож у нiч проти 21 серпня 1968 року за наказом Леонiда Брежн╓ва кра╖ни Варшавського Договору (СРСР, Польща, Угорщина, Болгарiя, НДР) ввели до Чехословаччини близько 500 тисяч вiйськ задля придушення демократичних реформ. Мирне населення вийшло на акцi╖ протесту, будувало барикади, намагалося зупинити танки. Внаслiдок вiйськових дiй загинуло понад 100 громадян Чехословаччини та понад 400 отримали поранення. Кра╖ни Варшавського Договору також втратили загиблими та пораненими близько 100 осiб.

У Безрiчнiй, як i в усьому Радянському Союзi, готувалися до тривало╖ вiйни, тому багато офiцерiв отримали наказ про переведення в частини, що окупували Чехословаччину.

У цей час частина радянсько╖ iнтелiгенцi╖ в СРСР засудила це вторгнення, вийшовши на демонстрацiю на Червонiй Площi у Москвi.

Коли на одному iз занять з фiлософi╖ у Вечiрньому Унiверситетi хтось запитав тата як вiн ставиться до цих подiй, тато сказав:

- Чехословаччина - суверенна держава, i, як казав Ленiн, ма╓ право на самовизначення. Насильно нав'язувати ╖й сво╓ бачення подальшого iснування ми не ма╓мо права. Тому я засуджую окупацiю Чехословаччини Радянськими вiйськами.

Про цю татову заяву вiдразу ж було повiдомлено "наверх" i тата знову викликали до Чити. Начальник Забайкальського Вiйськового Округу показав татовi цiлу пачку доносiв на нього i сказав:

- Просто так зам'яти це я не можу. Якщо я тебе не покараю, мене самого змiстять iз посади. Тому в наказi я напишу, що вiдправляю тебе до Чехословаччини. Якщо ти вiдмовишся стрiляти, це буде зараховано, як дезертирство, якщо не вiдмовишся - сам забруднишся. Але гадаю, що до цього не дiйде.

Коли тато повернувся до Безрiчно╖, стало вiдомо, що СРСР остаточно придушив опiр у Чехословаччинi та повнiстю окупував кра╖ну. Реформи згорнули, Дубчека змiстили, встановили жорсткий прорадянський режим - почалася "нормалiзацiя". Про те, що це спровокувало масову емiграцiю чехiв та словакiв iз кра╖ни, замовчувалося.

"Нормалiзацiя" у Чехословаччинi негативно позначилася на офiцерах у Безрiчнiй - усi ╖хнi призначення у новi частини було скасовано, вирватися iз Забайкалля нiкому не вдалося.

Окрiм тата. Його призначення не було скасовано, а частину, до яко╖ вiн був приписаний, вивели з Чехословаччини до Нiмеччини. Таким чином, ми, пробувши в Забайкаллi всього рiк i три мiсяцi, мали вирушити до Нiмеччини.

***

Та раптом до Безрiчно╖ при╖хала бабуся Таня. Як ви пам'ята╓те, вона любила несподiвано звалюватися на голову, нiкого не попередивши.

Щоб рiшення про переведення не було скасовано, тато вiдразу ж узяв вiдпустку за два роки (1967 та 1968) та по╖хав у Ленiнград вступати до аспiрантури. А ми з мамою та бабусею почали збирати речi.

У цi днi ми найбiльше спiлкувалися з Iнною. Вона згадувала, як вони жили в Нiмеччинi, розповiдала, що сама народилася у Магдебурзi, запитувала, в якому мiстi житимемо ми. Ми поки що цього не знали.

- Ось бачите, як тут у Безрiчнiй багато буду╓ться. - Звертала Iнна нашу увагу на околицi. - Рокiв за десять тут буде справжн╓ велике мiсто. Ось побачите, як тут буде гарно.

Дивитись, як тут буде добре, менi чомусь не хотiлося. А Маринка сказала:

- Так, добре було б при╖хати сюди за десять рокiв, щоб подивитися. I одразу ж по╖хати.

Забiгаючи наперед, скажу, що Безрiчна i справдi стрiмко розросталася i навiть перетворилася на мiсто Безрiченськ. Тут будувалися п'ятиповерховi будинки з усiма зручностями, росло населення... Поки вiйськовi частини з нього не були передислокованi. Як тiльки це сталося, постачання мiста припинилося, населення почало роз'╖жджатися, i мiсто спорожнiло. Серед сопок залишилися стояти порожнi будинки. Поступово вони руйнувалися i перетворювалися на ру╖ни.

Зараз, згiдно з Вiкiпедi╓ю, на станцi╖ Безрiчна залишилося всього близько 400 жителiв. Що вони там роблять? Можливо, обслуговують залiзничну станцiю. ╥хати туди "дивитися, якою вона стала гарною" в мене бажання нема╓.

Бабуся сказала, що все, що тiльки можна, треба продавати. Мама продала i лiжко, i шафу, i пральну машинку. З речей залишилися лише холодильник, швейна машинка, татiв письмовий стiл, мотоцикл i три ящики - два з речами та один з книгами, якi тато змiг вибрати зi сховища бiблiотеки. Все це завантажили у контейнер та вiдправили до Тернополя. Ми з мамою та бабусею вирушили туди ж з пересадкою в Москвi.

У Москвi бабуся навiть не за╖кнулася про свою сестру Серафиму. Дiзнавшись, як вона, злякавшись нашого заслання, вiдмовилася впустити нас у квартиру, бабуся викреслила ╖╖ зi свого життя. Бiльше Серафима для не╖ не iснувала.

Поки ми бродили мiстом в очiкуваннi свого по╖зда, бабуся змусила маму прикупити нам i ╖й щось з одягу:

- Ви до Нiмеччини ╖дете. Тож не треба ганьбити нашу кра╖ну сво╖м виглядом!

Таким чином, у Тернопiль ми при╖хали у нових бiлих фетрових капелюхах-шоломах з помпонами, у нових колготках та нових черевиках, якi не зашнуровувалися, як звичайнi, а застiбалися збоку на кнопочки.

Тернопiль - 1968 рiк.

У Тернопiль ми при╖хали на початку жовтня. Зiйшли з по╖зда близько четверто╖ години ранку. Мiсто було порожнiм, але за той час, поки нас тут не було, воно стало сучаснiшим. Наприклад, якщо йти вiд вокзалу до Театрально╖ площi, то всюди на газонах з'явилися низькi кольоровi свiтильники, якi,

на вiдмiну вiд лiхтарiв на стовпах, надавали вулицi бiльшого затишку. Спати нам зовсiм не хотiлося, адже у Безрiчнiй у цей час була вже дванадцята година дня.

Прийшовши додому, ми поснiдали, розiбрали речi, визначились зi спальними мiсцями. Все було звичним: i круглий стiл посеред кiмнати, i слоники, що пере╖хали з комода на трюмо, i радiо, яке постiйно говорило укра╖нською мовою, створюючи непередавану атмосферу затишку та вiдчуття домашньостi...

Нам iз Маринкою бабуся видiлила лiжка у вiдгородженiй вiд кухнi кiмнатцi, а мамi - диван у великiй кiмнатi. Петька на той час у бабусi не жив. Його мама вкотре вийшла замiж i забрала його iз собою. Тож бабуся й при╖хала до нас у Сибiр. I ╖╖ не налякала така далека дорога туди й назад.

Залишивши маму на господарствi, ми з Бабусею пiшли влаштовуватися до школи. Звiсно ж, до бабусино╖. Проте у

школi No4 нас не прийняли.

- Ми боремося за звання найкращо╖ школи мiста! - Казала нова директорка. - А ви привели дiтей лише на один - два мiсяцi. А раптом вони нам за цей час зiпсують показники? Нi, я категорично проти зарахування ╖х до нашо╖ школи!

Бабуся взяла нас за руки, розвернулась i пiшла прямо в МiськВНО. Там нас призначили до школи No10, яка знаходилася навпроти вокзалу. До цi╓╖ школи, звичайно ж, було трохи далi, нiж до бабусино╖, але теж недалеко, всього хвилин десять - п'ятнадцять пiшого ходу вулицею, що пролягала повз залiзничне полотно. Вiд школи вулиця йшла з невеликим ухилом весь час вниз, до перехрестя, вiд якого лiворуч починалася наша канава на вулицi Крушельницькiй, а праворуч - тунель пiд залiзничним мостом виводив у ту частину мiста, де ми нiколи не були. Рiчка або струмок, що бiг по канавi, витiкав iз труби пiд перехрестям.

З МiськВНО ми вiдразу ж пiшли до десято╖ школи, там нашi документи прийняли i сказали приходити на уроки з понедiлка. Був четвер, тож у нас з'явилося чотири днi на адаптацiю до нового часу.

У п'ятницю мама лягла до лiкарнi. Бабуся напекла нам i ╖й "хмизку" i, залишивши нас гуляти, понесла передачу. Ми облазили всi знайомi нам двори, але дiтей нашого вiку нiде не було - усi були у школах.

У суботу ми з бабусею пiшли на весiлля. Виходила замiж старша батькова сестра тьотя Тамара. Весiлля справляли знов у квартирi дядька Петi. Чоловiк тiтки Тамари виявився вдiвцем, який виховував дочку-шестикласницю Свiтлану. Прямо там, на весiллi Свiтлана пiдiйшла до тiтки Тамари i запитала:

- Можна я називатиму Вас мамою?

Тiтка Тамара погодилася. Ми познайомилися зi Св╓тою, вона була усмiхнена, доброзичлива, свiтловолоса i блакитноока. Прихопивши з собою ╖╖ та дочку дядька Петi Ларису, якiй було вже сiм рокiв, ми пiшли гуляти.

- Ходiмо до Женьки! - Запропонувала Маринка.

Женька на весiллi сво╓╖ матерi не був, залишився вдома, по сусiдству. Коли ми постукали до нього в дверi, вiн збирався до школи на вечiр танцiв. Це був дорослий сiмнадцятирiчний хлопець з вусами, дуже високий, стрункий i красивий. Вiн подивився на нас з висоти свого зросту (бiльше 180 см) i сказав, що йому нiколи з нами розмовляти.

- А ми швиденько! - Сказала я. - Ти ж нас пам'ята╓ш? Ми Галки-Маринки.

- Пам'ятаю.

- А це твоя нова сестричка! - Показала на Св╓ту Маринка.

Свiтлана посмiхнулася, Женька хмикнув i сказав, що йому треба замкнути дверi. Ми вийшли, а Женька пiшов у бiк сво╓╖ школи. Бiльше ми його не бачили аж до того часу, коли я вже мала сина.

З весiлля ми пiшли надвечiр, бабуся ще зайшла дорогою до мами у лiкарню, нас до не╖ не пустили.

***

А у понедiлок ми пiшли до школи. Самi без бабусi.

- Дорогу зна╓те, не заблука╓те! - Сказала бабуся. - А менi треба до лiкарнi.

Ми зайшли до кабiнету директорки, i вона вiдвела нас до класiв. Нашi класи знаходилися на другому поверсi, в одному коридорi, тож на перервах ми з Маринкою могли зустрiчатися. На великiй перервi, коли ми стояли бiля вiкна, до нас пiдiйшла Св╓та.

- Галю, Марино! Привiт! А я теж у цiй школi навчаюсь, тiльки на третьому поверсi! Якщо вам щось буде потрiбно, звертайтеся, допоможу!

Але нам нiчого було не потрiбно, ми знову стали самодостатнiми. Свiтлана ще кiлька разiв пiдходила до нас, але ми не дуже контактували. Спроби зав'язати з нами дружбу Свiтлана припинила.

Дiти в укра╖нських школах вивчали укра╖нську мову. Ми ╖╖ чудово розумiли, я читала книги укра╖нською, але писати ми не вмiли, тож бабуся домовилася, що оцiнок за не╖ нам ставити не будуть, щоб не псувати документи, з якими ми по╖демо до школи, де укра╖нську знову вчити не будуть.

***

Наближалися жовтневi свята - Рiчниця Велико╖ Жовтнево╖ Соцiалiстично╖ революцi╖. Вже за мiсяць розпочалися репетицi╖. На уроки спiву ми ходили до актово╖ зали. Там учитель iз акордеоном грав революцiйнi пiснi, якi розучували мо╖ однокласники. Менi спiвати не довелося - мене обрали читати вiршi та прозу. Вiршi вивчали для пiонерського монтажу, з яким ми мали виступити в Обкомi Партi╖, а прозу - для шкiльного концерту. Для мене було дивним, що прозу треба не переказувати сво╖ми словами, а вчити напам'ять, до цього я вчила лише вiршi. Виявилося, що це зовсiм не важко. Менi дiстався текст, де хлопчаки-безпритульнi вперше куштують здобну булку з родзинками:

- З тарганами печуть, гади! - Виколупуючи родзинки, говорив один хлопчик iншому.

Це було перше лайливе слово, яке я казала вголос та ще зi сцени! До цього найстрашнiшим було "дурень" чи "дурепа", та й тi, коли ╖х вимовляли у дворi.

Напередоднi свят ми отримали одразу двi посилки: Тьотя В╓тта надiслала новi зимовi синi пальта i книги "Алiса в Кра╖нi Чудес" та "Алiса в Задзеркаллi", а бабуся та дiдусь з Сочi - мандарини та грузинськi шкiрянi капцi з загнутими доверху носами, пошитi вручну. У пальтах ми мали ╖хати до Нiмеччини, а в капцях ходити вже там.

У день 7 листопада нас, учасникiв пiонерського монтажу, автобусом повезли до високого будинку з широким ганком. У величезному залi сидiло багато народу, на сценi стояв довгий стiл, накритий червоною скатертиною, а за ним сидiли поважнi дядьки. Нас, пiонерiв, вишукали в три колони бiля трьох входiв до зали. Дiвчатка були у синiх спiдницях та бiлих блузках, хлопчики - у чорних штанах та бiлих сорочках. У всiх - червонi краватки та червонi пiлотки. Пiлотки нам роздали тут, у фой╓, i сказали пiсля виступу повернути. За сигналом дверi вiдчинилися, i ми побiгли трьома струмочками до сцени. Я бiгла у лiвому крайньому ряду. Добiгши до сцени, ми вишикувалися перед нею в шеренгу i почали читати свiй монтаж. Наприкiнцi нам, як завжди, сказали:

- Будьте готовi!

- Завжди готовi! - Вiддаючи салют, вiдповiли ми i побiгли сво╖ми проходами назад.

I знову цей виступ був записаний на радiо.

На осiннiх канiкулах якомусь партiйному чиновнику спала на думку iдея - змусити пiонерiв стояти на вартi бiля пам'ятника Ленiну. Нашому класу дiстався вiтряний холодний день з мрякою. Пам'ятник стояв на невеликiй площi, довкола нього росли червонi канни, такi ж, як на всiх вокзалах на той час. Вчителька розподiляла нас по четверо, ми ставали на чотирикутний постамент пам'ятника i стояли там, тримаючи руку в салютi, хвилин з десять. Потiм нас змiнювала наступна четвiрка. Вчителька дозволила нам ховатися вiд дощу та вiтру в сусiднiй крамницi, а сама пiвдня провела на вiдкритому повiтрi. Завдяки шапочцi-шолому, що застiбалася пiд пiдборiддям, i зимовому пальтi, купленому в Москвi, мене не продуло.

А вчителька застудилася. За кiлька днiв дiвчата з мого класу, зайшовши за мною, запропонували пiти провiдати вчительку вдома. Жила вона, виявля╓ться, у тiй сторонi мiста, яка знаходилася за тунелем. У квартиру я не заходила, туди вирушили лише двi дiвчинки, тро╓ нас залишилися на вулицi.

Поки чекали, розговорилися, i я сказала, що ми ╖демо до Нiмеччини. Дiвчатка дуже переживали:

- Там же нiмцi! Вони ж вас можуть вбити!

- Ми житимемо у закритому гарнiзонi. - Заспоко╖ла ╖х я, хоч знала, що в гарнiзонi ми жити не будемо. - Нас охоронятимуть солдати.

***

Вийшовши з лiкарнi, мама майже весь час проводила вдома, хоча час вiд часу ╖й треба було виходити: отримувати контейнер, оформляти документи. Бабуся вчила ╖╖ в'язати спицями та гачком, а ще змусила пошити сукнi.

Ще в Безрiчнiй за викрiйкою в журналi "Робiтниця" мама пошила нам вовнянi сукнi цегляного кольору. Треба було пошити такi самi домашнi сукнi з вiдрiзiв, якi були у бабусi. Вiдрiзи були невеликi, тому однаковi сукнi мама пошити не могла, вдома ми тепер були рiзними.

Отримавши контейнер, мама з бабусею розмiщували речi: мотоцикл поставили в сарай, де ранiше зберiгалося вугiлля. Бiльше ми нiколи на ньому не ╖здили: до Нiмеччини його ми не взяли, i ним почав користуватися татiв брат Шурка. Усi книги бабуся винесла на горище. Воно було досить сухим, але до нашого повернення з-за кордону деякi книги татово╖ колекцi╖ розтягли сусiди. Ящики з речами татовi брати Шура i Петя поставили один на одного в кухнi, холодильник втиснули в коридорчик, на швейнiй машинцi мама шила.

А я почала вiдкривати для себе свiт фарб, перемальовуючи картинки з книг про Алiсу. Менi дуже сподобалася картинка на обкладинцi, де Алiса пiднiма╓ться сходами до палацу. Сходи були намальованi з такими вiдблисками, якi створювали враження напiвпрозоростi. Ось цю напiвпрозорiсть дорогоцiнного каменю я намагалася передати. А ще розмите вiдзеркалення у кам'янiй пiдлозi, i колiр шкiри Алiси. Я змiшувала фарби, робила тонкi лiнi╖, облизуючи пензлик, щоб зробити його тоншим, пiдбирала фарби для "шкiри".

Тернопiль неможливий без Театрально╖ Площi, гуляти на яку ми приходили кожно╖ недiлi. Тут ми вперше побачили жiнок у чобiтках. Три дiвчини стояли посеред площi i приваблювали до себе загальну увагу. Всi люди просто зупинялися й дивилися на них. Мало того, що вони були у мiнi-пальтах, що за тих часiв було великою рiдкiстю, взутi вони були у високi лакованi чоботи, в однi╓╖ - бiлi, у друго╖ - червонi, а в третьо╖ - коричнево-пiсочнi. Кра╓м вуха ми десь чули, що у ╢вропi в моду увiйшли чоботи, але нiколи ╖х ще не бачили. Тому ми те╓ зупинилися i роздивлялися тих "модниць".

Непомiтно пролетiло пiвтора мiсяцi, прийшов виклик вiд тата, за яким нам треба було зробити закордонний паспорт. Ми з мамою пiшли у фотографiю. У тi часи дiти фотографувалися на одну фотографiю разом iз мамою. Волосся у нас вже трохи вiдросло, тому мама зумiла заплести нам його у кiски. Так, з бiлими бантиками у кiсках та у шкiльних формах ми i сфотографувалися.

Контейнер нам допомагали завантажувати дядько Петя та дядько Шура. З собою до Нiмеччини ми взяли швейну машинку, холодильник, татiв стiл та ящики з речами.