# Сиджу та згадую-3-4: Географiя мого дитинства - Нiмеччина

Галина Викторовна Гайдученко

Проживши у Забайкаллi замiсть семи рокiв лише рiк та три мiсяцi, ми по╖хали до Нiмеччини...

Першi враження

Як завжди, за кордон ми ╖хали через Брест. Вже у Брестi з'явилося вiдчуття, що ми нарештi ╖демо додому. Звичний вокзал, звичний привокзальний ресторан iз солянкою та котлетами по-ки╖вськи, звичнi прогулянки перонами в очiкуваннi свого по╖зда. Мама дала нам трохи грошей, щоб

ми могли купити собi щось у кiосках Союздруку та Сувенiрiв. Я купила собi кiлька марочних блокiв на теми картин вiдомих художникiв, а Маринка - дуже гарнi листiвки iз букетами на яскравих фонах. Без тата мiстом ми не гуляли, мама майже весь час сидiла в залi очiкування, а ми, трохи побродивши, поверталися до не╖.

Зрештою, пройшовши всi необхiднi процедури, ми по╖хали. За вiкном була Польща, вже чужа, не наша. За день ми пере╖жджали польсько-нiмецький кордон. Спочатку документи перевiряли поляки, за деякий час - нiмцi. На кордонi стояли приблизно по годинi з кожного боку - у деяких пасажирiв прикордонники перевiряли речi. У мами нiмцi попросили вiдкрити одну валiзу, вони самi вибрали яку. Побачивши, що в нiй мiстяться дитячi речi - нашi з Маринкою, бiльше нiчого перевiряти не стали.

I от ми зiйшли з по╖зда на Берлiнському вокзалi. Усюди лунала незнайома мова, було дуже чисто, жодного смiття пiд ногами.

- Ось ви де! - Пiдбiг до нас тато.

Ми стояли бiля трьох валiз. Тато обiйняв нас з Маринкою, поцiлував маму:

- Нарештi! Я так за вами скучив! Ну, ходiмо до машини!

З татом був солдат, вони вдвох пiдхопили валiзи i майже бiгцем попрямували до виходу, ми ледве встигали за ними.

Вже починався вечiр, довкола вокзалу вмикалися вогнi. Незважаючи на початок грудня, снiгу нiде не було, погода була схожа на осiнню. Вiйськова вантажна машина стояла трохи осторонь вокзалу. Валiзи кинули до кузова, туди ж влiз солдат, а ми всi помiстилися в кабiнi: за кермом - солдат-водiй, на двох пасажирських сидiннях - тато з мамою, а у них на руках - ми з Маринкою.

Щойно вiд'╖хали вiд яскраво освiтленого вокзалу, зрозумiли, що iлюмiнацiя не закiнчу╓ться. Усi вулицi були яскраво освiтленi, на дорогах свiтилася розмiтка, над дорога-

ми всiма фарбами переливались гiрлянди.

- Це Адвент. - Почав пояснювати тато. - Нiмцi готуються до Рiздва. Це таке свято, як Новий рiк. А за мiсяць до нього прикрашають усi вулицi та будинки гiрляндами, тому все свiтиться.

Ми про Рiздво ранiше нiколи не чули. Пiсля темно╖ Безрiчно╖ i трохи свiтлiшого Тернополя це був шок. Дуже при╓мний та радiсний шок. Голова постiйно крутилася то праворуч, то лiворуч, тато постiйно казав:

- А подивiться туди!... А тепер подивiться туди!... - I ми дивилися.

Не дивно, що мене дуже скоро захитало. Довелося зупиняти машину, щоб мама на узбiччi привела мене до ладу. Коли зiбралися знову сiдати в кабiну, у мене почалася тиха панiка, в кабiну я не хотiла, але ╖хати було треба. I тодi тато вирiшив;

- Галка по╖де у кузовi!

- Але ж там холодно! - Заперечила мама.

- Нiчого, я вiддам ╖й свою шинель.

Тiльки тато простягнув мене до рук солдата, який ╖хав у кузовi, моя панiка пройшла. Солдат сидiв спиною до кабiни i був одягнений у зимову шинель. Я була в зимовому пальтi та шапцi-шоломi. Тато влiз у кузов слiдом за мною i зняв iз себе шинель.

- Вставай! - Сказав тато i накинув на солдата свою шинель. - Тепер сiдай. Галка, ти сiдай поруч.

Я сiла поряд iз солдатом, вiн дбайливо обiйняв мене, присунувши до себе, пiд татову шинель. Тато замотав нас спереду рукавами.

- Тепло? - Запитав вiн мене.

- Так. - Кивнула я.

- Якщо що - стукай у кабiну! - Сказав тато солдатовi. ╥╖ захиту╓, але якщо вiдволiкати, то може все обiйдеться.

Тато сiв у кабiну i ми по╖хали. Солдат одразу почав розпо- вiдати про все, що бачив.

- Он, дивись! Який олень з лiхтарикiв!... Он якi гiрлянди! Дивись, як пiдсвiченi дороги!

Виявля╓ться, цей солдат уперше потрапив за кордон. Вiн закiнчив медичне училище, ставши фельдшером. Коли його призвали до армi╖, спочатку потрапив на навчання, а потiм його направили до Нiмеччини.

- Ось, ╖ду працювати у шпиталi. - Казав вiн. - Будеш приходити до мене лiкуватися.

╥хали ми в мiсто Грiмма, що знаходилося в Землi Саксонiя, i було розташоване всього за тридцять кiлометрiв вiд Лейпцига. ╥хали довго, здавалося, пiвночi. Нарештi, в'╖хали до затишного, яскраво освiтленого мiстечка, покрутилися його вуличками. Спочатку пiд'╖хали до радянського шпиталю, передали солдата черговому й по╖хали далi. Лише за кiлька хвилин зупинилися бiля велико╖ будiвлi.

- Все, при╖хали! - Сказав тато. - Це Дiм Офiцерiв, тут ми житимемо!

Солдат-водiй допомiг татовi занести валiзи на третiй поверх, ми з мамою йшли за ними. Увiйшли до величезного коридора-холу, метра чотири завширшки. По обидва боки вiд нього розташовувалися дверi.

- Нашi кiмнати у кiнцi, бiля вiкна! - Сказав тато.

Кiмнатами житло можна було назвати з великою натяжкою. Одна кiмната чотири на чотири з половиною метри була роздiлена фанерною перегородкою на двi шириною по два метри кожна. Цi "кiмнати" мали рiзнi входи з холу-коридора. У кiмнатi батькiв стояло одне солдатське лiжко, шафа i стiл зi стiльцем. У нашому - два лiжка одне за

одним "паровозиком" i стiл iз двома стiльцями.

Незвичайним було те, що кiмнати мали окремi входи iз загального коридору. I хоча за перегородкою все було чути, навiть якщо говорити у пiвголос, але в нас була власна кiмната!

- Ванна та туалет - навпроти. - Вводив нас у географiю житла тато. - По той же бiк трохи далi - кухня. За кухнею - кiмната вiльнонайманцiв. За нашими кiмнатами - сусiдська родина, у них двi кiмнати, але не такi, як у нас, а справжнi. Зараз розберемося, повечеря╓мо та ляжемо спати.

Ми з Маринкою зняли пальто та черевики, взули новi грузинськi капцi та пiшли дослiджувати околицi. Ванна виявилася великою кiмнатою, такою, як нашi двi. У нiй був унiтаз, пара умивальникiв та чавунна ванна. I все це стояло не тiсно, як у радянських квартирах, мiж цим можна було ходити. У кухнi стояло три столи, була раковина та газова плита. Пiд вiкном у коридорi були розставленi якiсь iграшки. Чiпати ╖х ми не стали, встигнемо.

Виявля╓ться, нам тiльки здавалося, що минуло пiвночi, насправдi тiльки-но розпочався вечiр i Дiм Офiцерiв ще працював.

- Галка-Маринко! - Покликав нас тато. - Зараз ви пiдете до кафе i купите хлiб та молоко. У кафе працю╓ нiмкеня, тому говорити треба нiмецькою. Прийдiть i привiта╓теся: "Гутен абенд!" - це "Добрий вечiр!". А потiм скажете: "Гебен зi мiр, бiтте, айн брот унд айн мильх" - "Дайте менi, будь ласка, один хлiб та одне молоко". Повторiть!

Ми з Маринкою кiлька разiв повторили i пiшли на перший поверх. Там ми пройшли майже до кiнця довгого коридору i увiйшли до офiцерського кафе. За прилавком була симпатична, усмiхнена лiтня нiмкеня. Ми привiталися i сказали те, чого нас навчив тато. Ну як "ми"? Ми завжди ходили разом i все, що робили, я вважала, що робимо разом. Тепер я розумiю, що Маринка завжди ходила за мною, скрiзь

розмовляла я, а вона тiльки мовчки стояла поряд.

Нiмкеня дуже зрадiла, що ми говоримо нiмецькою, i привiтно нас обслужила. Хлiб виявився не таким, як у Союзi - вiн був величезним, довгасто-овальним, сiрим i пах якось по-особливому. I пляшка з молоком виглядала зовсiм не так, як у нас. Ми розплатилися, нiмкеня дала нам здачу, i ми пiшли назад на наш третiй поверх.

У кухнi мама вже розiгрiла якусь вечерю, поставила на стiл нашу пляшку молока та поклала хлiб. Я не пам'ятаю, що ми ╖ли, я куштувала i намагалася зрозумiти смак нiмецького хлiба з молоком.

Грiмма


Зранку, коли ми прокинулися, за вiкном був снiг. Його було зовсiм мало, морозу не було, але з'явилося вiдчуття зими. На кухнi ми познайомилися iз сусiдами - це була маленька худенька жiнка - тiтка Валя та ╖╖ син Iгор. Прiзвище вони мали Гришини. ╥╖ чоловiк уже пiшов на службу.

Пiсля снiданку Iгор повiв нас показувати сво╖ багатства. За iграшки вiн мав макети з вiйськового музею: блiндажi з нарами та столами, бункери з обладнанням, пагорби з розставленими по них гарматами, танками, солдатиками... Це було дуже цiкаво, таких iграшок у нас ще нiколи не було.

При╖жджаючи за кордон, офiцери отримують "пiдйомнi" - певну суму грошей, що допомага╓ придбати на новому мiсцi все потрiбне. Поки нас не було, тато цi грошi не витрачав, а тепер вiддав мамi. Мама збиралася купити собi i нам новi речi, тому Гришина пiшла з нею до мiста, показати, де що знаходиться. А ми залишилися вдома з Iгорем. Перше, що вiн зробив, це запитав:

- Ви зна╓те, що таке ГСВГ? (росiйською - Группа Советских Войск в Германии) - I показав на штамп, що стояв на стiльцi. На всiх казенних меблях був такий штамп.

- Нi.

- Це розшифрову╓ться, як Група Радянських Вiйськ у Нiмеччинi. Гаразд, пiшли, покажу, де тут що. Не занудьгу╓те.

Нудно не було, адже у нашому розпорядженнi був увесь Дiм Офiцерiв. Виявилося, що тут, на третьому поверсi живуть лише двi нашi сiм'╖ та дво╓ вiльнонайманих, якi займали кутову кiмнату. Вони займалися радiо-трансляцiями та звукозаписами, крутили кiно, створювали музичнi програми для радiо.

На другому поверсi був великий зал для глядачiв i бiблiотека. Через довгий коридор можна було потрапити до сусiдньо╖ будiвлi - там була школа. Десь на цьому поверсi був i Вечiрнiй Унiверситет, в якому працював тато.

На першому поверсi поряд iз входом знаходився пропускний пункт та службовка - примiщення з крiслами, диванами та телевiзором. Окрiм кафе, в якому ми вже побували ввечерi, i яке стало нашою першою продуктовою крамницею, нас тут зацiкавив ще й книжковий кiоск. Ось цi примiщення й були нашим простором, до iнших нам заходити не можна було.

Мама купила нам куртки, якi тут називалися анораками, i пiвчобiтки, а собi високi жiночi чоботи, як у тих модниць в Тернополi, i сумку.

- Тепер i до мiста можна пiти! - Вирiшила мама.

Але в мiсто того дня ми ще не вийшли. Iгор повiв нас гуляти у внутрiшнiй двiр Будинку Офiцерiв. На подвiр'╖ стояла велика клiтка з фазанами. Виявля╓ться, ╖х розводив та пiдгодовував начальник Будинку Офiцерiв. Його сiм'я займа-

ла квартиру на першому поверсi.

З лiвого боку Будинку Офiцерiв на першому поверсi знаходилася котельня, яка постачала теплом не лише будiвлю Будинку Офiцерiв, а й прилеглу до нього частину школи.

Школа була нiмецькою, але подiленою на двi частини. Праворуч вiд центрального входу вчилися нiмцi, та частина була приблизно втричi бiльше лiво╖, в якiй вчилися росiяни. У дворi Будинку Офiцерiв, навпроти котельнi розташовувався окремий будинок - спортзал росiйсько╖ школи з роздягальнями для хлопчикiв та дiвчаток.

Весь двiр був невеликим садом, зараз частково заснiженим. Через дорогу вiд нього розташовувався радянський шпиталь.

Увечерi Iгор повiв нас на перший поверх дивитися телевiзор. Виявилося, що нiмецькi дiти лягають спати о сьомiй годинi вечора, а о шостiй ранку вже йдуть до школи. Тому вечiрню казку на нiч ╖м показували без п'ятнадцяти сiм - зовсiм дитячий час для нас. Перед кожним мультиком показували невеликий мультик-заставку про Зандмана - Пiсочного Чоловiчка, який сипав у вiчi дiтям чарiвний пiсочок, щоб тi заснули. Завдяки мультикам ми вивчали мову.

Увечерi ми перевертали у кiмнатi стiльцi, щоб подивитися, чи ╓ на них штамп "ГСВГ". На наших стiльцях було написано "ГСОВГ".

- Тату, а чому у нас "ГСОВГ"? Що означа╓ це зайве "О"?

- Це Група Радянських Окупацiйних Вiйськ у Нiмеччинi. Нашi стiльцi дуже старi. Тепер не кажуть, що нашi вiйська окупацiйнi, тож лiтеру "О" прибрали.

***

Наступний ранок виявився понедiлком. Тато зiбрався вiдвести нас до школи, ми вдягли сво╖ сукнi цегляного кольору i пiшли у капцях за ним. Пройшли коридором другого поверху, пройшли в однi дверi, майже вiдразу ж за ними - в iншi й увiйшли до коридору школи. У кабiнетi директора нашi документи прийняли, але сказали, що всi дiти, якi вперше при╖жджають до Нiмеччини, цiлий мiсяць перебувають у карантинi, i ходити до школи не повиннi. Такi правила. Виходило, що до школи нам можна буде пiти лише пiсля зимових канiкул.

- Але якщо все буде гаразд, вони можуть прийти на новорiчнi ранки сво╖х класiв. - Пiдбадьорила нас i тата директорка. - Ранки проводитимуться у глядацькому залi Будинку Офiцерiв.

Ми мали майже цiлий мiсяць вiльного часу! Iгор Гришин навчався у другому класi, тож пiвдня перебував у школi. Щоб ми не вiдстали вiд програми, тато вирiшив давати нам завдання з пiдручникiв, а ввечерi перевiряти. Ми з Маринкою збиралися вчитися по обiдi, коли Iгор робив уроки. Коли всi у школi, ми гулятимемо, а ввечерi будемо грати з Iгорем, дивитися телевiзор та читати.

Вранцi перед роботою тато сказав:

- Ось вам завдання на сьогоднi! Пiдете гуляти - обов'язково познайомтеся з нiмецькими дiтьми. Скажете: "Iх хайсе Галя. Iх хайсе Марина. Унд вi хайс ду? (Мене звуть Галя. Мене звуть Марина. А як звати тебе?) А потiм, щоб дiзнатися, як назива╓ться якась рiч, покажете на не╖ пальцем i запита╓те: "Вi хайст дiзе?" (Як звуть це?) Ну, а далi вам залиша╓ться тiльки запам'ятовувати. Увечерi перевiрю.

Батьковi накази у нас завжди виконувалися чiтко, знайомитись, то знайомитись. Вранцi, сходивши в офiцерське кафе за дрiбними покупками, що тепер входило до наших обов'язкiв, ми вдяглися i пiшли на вулицю.

Прямо навпроти Будинку Офiцерiв та школи розташовувався невеликий парк iз озером. Хоча на травi лежав снiг, усi дорiжки та тротуари були чистими, озеро не замерзло, а в центрi його прямо в небо бив фонтан. Ми нiколи не бачили фонтанiв узимку, а тим бiльше в озерi. Це було дуже незвичайно та красиво. Навколо фонтану плавали лебедi, тут вони на зиму не вiдлiтали. Нечисленнi перехожi гуляли з собаками. Майже всi собаки були однi╓╖ породи - чорнi кучерявi пуделi середнiх розмiрiв, iнодi дуже рiдко траплялися бiлi та сiрi. Дiтей поки що нiде видно не було.

Ми пройшли в один бiк до кiнця парку i побачили вулицю, яка вела до центру мiста. Пройшли в iнший бiк - через дорогу вiд парку був наш шпиталь. Походили дорiжками парку i раптом побачили, що зi школи висипали дiти. Було лише близько одинадцято╖ години ранку, а нiмецькi дiти вже йшли додому. Не дивно, адже у них заняття починалися о шостiй!

Ми пiшли до школи. Декiлька дiтей були з санками, вони сiдали в них по черзi i з'╖жджали майже з тротуару навпроти школи вниз, до озера в парку. Ми пiдiйшли i стали трохи осторонь. Одна дiвчинка з'╖хала, i санчата зупинилися неподалiк вiд нас.

- Гутен таг! - Пiдiйшла я до не╖. - Iх хайсе Галя. Унд вi хайст ду?

До нас пiдiйшли решта, ми почали знайомитися. У дiвчаток були дивнi iмена: Петра, Ангелiка, Сабiна та Монiка.

Ми каталися разом iз ними на санчатах i не забували запитувати новi слова. У цей день ми дiзналися, як називаються дерева, санки, озеро, будинок, друг, подруга та друзi, снiг та трава. Домовилися зустрiтися завтра. Як домовились? Дуже просто - на iнту╖цi╖. Багато слiв аналiзувалися та запам'ятовувалися самi.

Пiсля обiду ми з мамою пiшли до шпиталю i встали на облiк. Прямо за шпиталем протiкала рiчка.

- Це Мюльде. - Пояснив нам солдат-санiтар, який вийшов покурити. - Рiчка назива╓ться Мюльде.

Ми запам'ятали i цю дивну назву.

***

Пiсля обiду я лягла почитати пiдручники. Виявилося, що

якщо читати пiдручник не за параграфами, а весь, як художню книгу, виходить набагато цiкавiше. Все вклада╓ться в головi по порядку, а не уривчастими вiдомостями, створювалося цiлiсне оповiдання, яке мало сенс, i яке легко можна було переказати. Так я i вирiшила вчитися: прочитати повнiстю один пiдручник, потiм iнший i так далi. У такий спосiб на один пiдручник витрачалося приблизно три-чотири днi, тож до кiнця карантину я ╖х усi перечитала. Батьковi такий пiдхiд до навчання теж сподобався, а письмовими завданнями з нами займалася мама.

Маринка так учитися не захотiла. Вона просила маму прочитати ╖й параграф, потiм читала його вголос сама, а потiм переказувала. Письмовi завдання вона робила, акуратно виводячи кожну букву, а не так, як я - як курка лапою.

А ввечерi мама повела нас "у мiсто", до його центрально╖ частини. Будинки у мiстi були, в основному, двох та трьох поверховi, на перших поверхах у них знаходилися маленькi крамнички.

Всi вулицi виблискували вогнями, всi вiтрини були прикрашенi, ми потрапили до казки. Прогулявшись до площi, де розташовувалася Ратуша, ми пiшли назад.

Тепер ми йшли по iншiй сторонi вулицi i бiльш уважно розглядали вiтрини. I ось ми побачили магазин iграшок! Ще кращий, нiж той, у Сочi! Звичайно ж, ми до нього увiйшли. Чого там тiльки не було! Таке, чого в Союзi та Польщi ми нiколи не бачили. Але найбiльше нас вразила залiзниця.

Посеред зали на величезному столi були зробленi мiнiатюрнi гори з тунелями, западини з озерами та рiчками, росли дерева, стояли будинки, в яких свiтилися вiкна, вокзали, там i тут можна було побачити фiгурки чоловiчкiв. I серед усього цього було прокладено кiлька гiлок залiзницi, якою в рiзнi боки ╖здило три потяги. Вмикалися семафори, опускалися i пiднiмалися шлагбауми, потяги зупинялися, пропускаючи один одного, потiм знову ╖хали... I все це працювало саме без втручання людей. Цей магазин став для нас улюбленим атракцiоном, в який ми ходили, як у музей, нiчого не вимагаючи для себе, нам достатньо було просто дивитися.

***

Наближався Новий рiк. Мама влаштувалася працювати друкаркою до тата у Вечiрнiй Унiверситет i майже весь час проводила, як i тато, на роботi. А ми були вiльнi. Щодня ми гуляли i грали з нiмецькими дiвчатками, з якими познайомилися першого дня, щодня дiзнавалися щось нове.

Мама щотижня купувала журнал "Теле вохе" (Теле тиждень), у якому друкувалися програми телепередач протягом тижня з кольоровими картинками. Ми навчилися читати його, вибираючи мультики, рекламу, дитячi програми та фiльми. Iнше нас поки що не цiкавило.

У Радянському Союзi реклами не було, а в Нiмеччинi вона була, але не така агресивна, як зараз. Тодi десятихвилиннi рекламнi програми були чiтко визначенi в часi i транслювалися, згiдно з програмою, у певний час. Називалася рекламна програма "ТТТ" - Таузенд Теле Тiпс (Тисяча Теле Дрiбниць). Вона мала мультяшно-музичну заставку, почувши яку ми мчали до телевiзора. Завдяки рекламi ми дiзнавалися багато нових слiв. Пiсля ТТТ йшла передача для дiтей вiд Зандмана - Пiсочного Чоловiчка, яка вкладала всiх спати. А потiм ми йшли грати у сво╓му коридорi на третьому поверсi.

У глядацькому залi по вихiдних показували кiно. Для всiх воно було платним, але ж ми тут жили! Тож ходили на фiльми безкоштовно. Якщо кiно вважалося "дорослим", нас пускали до себе в кiнобудку вiльнонайманi.

- Тiльки сидiть тихо, щоб нiхто не знав, бо нас звiльнять! - Попереджали вони.

I ми поводилися тихо. Дивитися фiльми через маленьке вiконце кiнобудки було не дуже зручно, та все ж таки цiкаво. А вечорами, коли Будинок Офiцерiв закривався, вiн ставав нашою власнiстю.

Перед входом до зали стояло велике погруддя Ленiна. Все велике мене лякало. I коли Маринка з Iгорем глузували з Ленiна й тикали йому пальцi в нiс, я казала:

- Не треба так робити, раптом хтось побачить!

Насправдi я боялася, що Ленiн оживе i зробить нам щось погане. Як зробить? Адже вiн не мав анi рук, анi нiг! Але менi все одно було страшно.

Маринка розповiла Iгоревi, як любить Ленiна наша двоюрiдна сестра Наташа, i що в не╖ навiть висить його портрет над лiжком. Iгоревi це теж було дивно. Вiн також, як i ми, вождя не обожнював.

***

До Нового року мама шила собi сукню. Вона була з рожево╖ вовняно╖ тканини, без рукавiв. Пошила ╖╖ мама всього за два днi, але потiм кiлька днiв вишивала бiлим i рожевим бiсером.

А тато вирiшив, що вже можна купувати менi книги в подарунок на день народження. До мого 11-рiччя менi купили "Етюд у багряних тонах" - збiрка оповiдань про Шерлока Холмса Конан Дойла, "Вершник без голови" Майн Рiда, "Пригоди Тома Сой╓ра та Гекльберрi Фiнна" Марка Твена та "Три мушкетери" Олександра Дюма. I я вiдразу ж взялася за читання.

Незважаючи на те, що ми i самостiйно навчалися, i гуляли з нiмцями, i грали з Iгорем, i блукали мiстом, i дивилися телевiзор, i ходили в кiно, i читали, часу ми мали багато. Тодi я вирiшила видавати для мами та тата гумористичну газету. На аркушi А-2 ми з Маринкою малювали карикатури та пiдписували ╖х. Сюжети брали з анекдотiв, з кумедних розмов, "списували" з журналiв та газет. Але сюжети швидко вичерпалися, а нових ми придумати не могли. Тому спочатку газета виходила раз на два днi, потiм раз на тиждень, а потiм взагалi припинила iснувати.

***

У глядацькому залi висiла величезна люстра з "кришталевими" пiдвiсками. Вiльнонайманi кiномеханiки, якi жили на нашому поверсi, з кiлькома солдатами почали впорядковувати зал до Нового року. За допомогою механiзму, встановленому на горищi, люстра опускалася в зал i всi ╖╖ пiдвiски ретельно промивалися та протиралися. Так само милися i бiчнi свiтильники-бра.

Змiнювався i радiо-репертуар. Для оголошення пiсень кiномеханiкам знадобився жiночий голос. Цим голосом стала я. Потiм майже цiлий рiк вiн звучав, оголошуючи пiснi у мiнi-концертах перед демонстрацi╓ю фiльмiв. Всi пiснi я оголошувала серйозно, але одну не могла назвати без смiху:

- А зараз прозвучить пiсня з кiнофiльму "П'яте колесо у возi"!

Це п'яте колесо у возi мене чомусь дуже смiшило, тому довелося робити кiлька дублiв, доки в мене не вийшло правильно.

До Нового року з залу винесли майже всi ряди крiсел, залишивши ╖х тiльки вздовж стiн, а в центрi встановили величезну ялинку. Солдати пiднiмалися драбинами майже до стелi i вiшали на ялинку iграшки та гiрлянди. Ми з Iгорем допомагали цю ялинку прикрашати, розмотували гiрлянди, покладенi у величезнi картоннi коробки, розвiшували прапорцi та дощик.

А потiм почалися ранки. Спочатку для молодшо╖ школи, потiм для середньо╖ та для старшо╖, а потiм вечори для дорослих. Ми з Маринкою прийшли до зали у сво╖х цегляного кольору сукнях, нас пiдвели окремо до наших вчительок, а тi вже знайомили з дiтьми. Виявля╓ться, у Нiмеччинi всiм дiтям костюми не робили, а купували, i були вони найнеймовiрнiшi. В однi╓╖ дiвчинки був костюм "Космос" - вся сукня була розмальована зiрками, планетами, кометами, у кишенi в не╖ була захована батарейка з перемикачем, а в зiрки вставленi маленькi лампочки. Дiвчинка перемикала батарейку i то повнiстю спалахувала, то блимала, то повiльно розгорялася i згасала. ╥╖ костюм мене вразив найбiльше, хоча були там й iншi цiкавi наряди.

У нас iз Маринкою сукнi були однаковими, тож хтось за-

питав:

- Це у вас така форма?

- Нi, це просто сукнi. - Вiдповiла я.

А потiм подумала: "Але ж нiхто не зна╓, де в кого яка була форма. В Iвано-Франкiвську вона була блакитна, у Безрiчнiй - коричнева, у Тернополi - якась темно-сiра... Усi дiти при╖жджають iз рiзних мiсць, де вони теж мали рiзну форму. Тому можна вигадувати та говорити про свою школу все, що завгодно". Так я й робила надалi.

Новорiчний ранок проходив майже так, як i в iнших школах: пiснi, хороводи, iгри, загадки. А наприкiнцi всiм видали подарунки, навiть нам iз Маринкою. У яскравих целофанових кульочках були цукерки з новими смаками.

А мама з татом увечерi з 31 грудня на 1 сiчня пiшли на Новорiчний Вогник, Папа - у формi, а мама - у новiй рожевiй сукнi з бiсерною вишивкою.

***

Пiсля зимових канiкул ми пiшли до школи. Для цього не треба було вдягати верхнiй одяг - спустилися на другий поверх, пройшли коридором i увiйшли до школи. Школа була чотириповерхова, мiй клас був на третьому поверсi, а Маринчин - на другому.

У перший же день була класна година, на якiй вчителька сказала, що з ново╖ чвертi полiтiнформацiю вестимуть новi учнi. Усього було чотири рубрики: "Подi╖ в кра╖нi", "За кордоном", "Спорт" та "У свiтi цiкавого". Менi навiть стало трохи смiшно: адже ми перебували за кордоном, тож "Подi╖ в кра╖нi" - це було для нас за кордоном. Вчителька обвела клас очима i запитала:

- Хто хоче висвiтлювати подi╖ у СРСР?

Нiхто не хотiв, усi опускали очi.

- Тодi я призначу сама... - Вчителька опустила голову до журналу.

У мене промайнуло у спогадах, як так само призначали учнiв на полiтiнформацiю у Безрiчнiй. Нiхто не хотiв. I тут я згадала, що найкращий захист - це напад. Щоб не ризикувати, отримавши нецiкаву рубрику, я пiдняла руку i сказала:

- А можна, я вестиму рубрику "У свiтi цiкавого"? - Таким чином я вбивала одразу двох зайцiв: по-перше, мене вважали активiсткою, а по-друге, я могла розповiдати iншим те, що вичитувала у науково-популярних журналах.

Таким же активiстом за рубрикою "Спорт" став найменший хлопчик у класi, а доповiдачiв за рубриками "Подi╖ в кра╖нi" та "За кордоном" вчителька призначила сама.

Прочитавши всi пiдручники за час карантину, я могла тепер не вчити уснi уроки, а робити лише письмовi, у мене з'явилося бiльше часу для читання, спостереження та нових висновкiв. У цiй школi багато що було не таким, як у колишнiх. Говорили, що навчання у Нiмеччинi ведеться за московською програмою. Писали всi авторучками. Вони були шприцевими (заповнювалися чорнилом, як шприц), пiпетковими (пiд ковпачком ховалася пiпетка, яка й допомагала наповнити авторучку) та капсульними (в ручку вставлялися капсули з чорнилом).

У нашому класi були дiти i з Росi╖, i з Укра╖ни, i з Молдо-

ви, i з Грузi╖... Але ми нiколи не розрiзняли одне одного за нацiональностями, хоча у класному журналi пiсля графи "Прiзвище, iм'я" була графа "нацiональнiсть". Я сказала, що я укра╖нка.

На уроках працi тут хлопчикiв та дiвчаток роздiляли. Що робили хлопчики, я не знаю, а дiвчатка вчилися готувати. Запам'ятався перший урок. Напередоднi вчителька розподiлила, що кому на нього принести: кому дiсталася варена картопля, кому - буряк, кому - морквина, кому цiла цибулина, кому - маринованi огiрки... Менi треба було принести один варений буряк. З усього цього ми робили вiнегрет. Вчителька вчила правильно нарiзати продукти кубиками, заправляти сiллю та соняшниковою олi╓ю за смаком, куштувати, робити прикраси з цибулi та моркви у виглядi зiрочок та квiточок.

Коли ми розклали вiнегрет по тарiлках i прикрасили овочевими квiтами, запросили хлопчикiв. Разом усiм класом ми все з'╖ли. Потiм ми готували багато рiзних страв, але ця запам'яталося, бо була в мене першою. Якщо не рахувати того супу в Польщi.

На уроки фiзкультури тут ходили не у спортивних тренiках, як у Союзi, а у нiмецьких гiмнастичних костюмах. У хлопчикiв це були бiлi футболки та чорнi шортики, а у дiвчаток - чорнi футболки та трусики з бiлим поясом-гумкою. На ноги всi взували чешки. Переодягалися учнi в тiй окремiй будiвлi, яка знаходилася у дворi Будинку Офiцерiв. Для цього ми спускалися на перший поверх школи i, перебiгши через внутрiшнiй двiр метрiв двадцять, пiднiмалися вуличними сходами на пiв поверху до роздягальнi, а потiм виходили до зали. I тут з першого ж уроку фiзкультури менi дали прiзвисько "тушканчик" - без спортивних штанiв усiм знову впадали у вiчi мо╖ довгi ноги порiвняно з коротким тулубом.

***

Я знову отримувала п'ятiрки, а з Маринкою виникла про- блема. На всi батькiвськi збори у нас ходив тато, а не мама. Вiн звик, що його завжди хвалили за виховання дiтей, а тут Маринчина вчителька приголомшила. Пiсля зборiв вона зупинила тата i сказала:

- Ваша дiвчинка, звiсно, старанна, тиха, слухняна. Але ж нiчого не вдi╓ш, що вона трошки розумово вiдстала.

Тато був у шоцi. У всiх нас були чудовi розумовi здiбностi, чудова пам'ять, безлiч талантiв - i тут така заява. Виявля╓ться, з друго╖ чвертi третього класу розпочиналося читання незнайомого тексту. Маринка чудово читала те, що вже хтось читав, але новий текст читати не хотiла, просто мовчала.

Тато прийшов додому i почав розбиратися. I тут ми дiзналися, що, виявля╓ться, Маринка не вмi╓ читати! На сво╖й чудовiй пам'ятi вона протрималася у вiдмiнницях два з половиною роки! Недарма вона просила, щоб ╖й спочатку хтось прочитав, а потiм, водячи по рядках пальцем так само, як мама чи я, вона читала текст по пам'ятi. Письмовi завдання вона переписувала, малюючи письмовi лiтери замiсть надрукованих у пiдручнику.

У нас вся родина була читаючою. У вiльний час усi лягали на лiжку з книгами в руках та читали. Маринка теж лягала з книгою i час вiд часу перегортала сторiнки. Папа вже деякий час тому помiтив, що вона не смi╓ться, коли чита╓ "Пригоди Тома Сой╓ра", але подумав, що у не╖, можливо, погано розвинене почуття гумору. А тепер виявилось, що вона просто повторювала нашi дi╖, нiчого не читаючи.

Лише два тижнi знадобились батькам, щоб навчити Маринку читати. Пiсля цього у школi вона навiть сама пiдняла руку та прочитала незнайомий текст, запропонований вчителькою. Тепер i вона стала по-справжньому читаючою. I знову стала вiдмiнницею.

У Маринчиному класi опинився мiй колишнiй однокласник iз Iвано-Франкiвська, який десь залишився на другий рiк. Виправданням були частi пере╖зди та тривалi карантини, пiд час яких iз ним нiхто не займався.

Класiв у росiйськiй школi було всiх по одному, причому учнi в них були як "мiсцевi", якi жили в Грiммi, так i "при╖жджi", яких автобусом привозили з Гери. Герiвцi вiдразу пiсля урокiв ╖хали додому, а "мiсцевi" могли залишатися на рiзнi позакласнi заходи та гуртки. Спочатку я не хотiла займатися в жодному гуртку, бо пiсля урокiв ми з Маринкою вiдкривали для себе мiсто i спiлкувалися зi сво╖ми нiмецькими подружками.

На одну iз класних годин взимку прийшов солдат, який брав участь у Чехословацьких подiях. Вiн гордо розповiдав, як нашi танковi дивiзi╖ придушували повстання.

- Вони вивели нам назустрiч жiнок iз маленькими дiтьми, але це не зупинило нашi танки!

Всi мо╖ однокласники слухали його розповiдь iз захопленням, а я раптом уявила себе молодою жiнкою з маленькою дитиною на руках. Ми, мешканцi невеликого мiстечка, вийшли без збро╖, з дiтьми на руках, назустрiч росiйським танкам, сподiваючись зупинити ╖х. Але вони по╖хали просто на нас. Багато хто кинувся тiкати, а я не встигла. Я впала прямо пiд гусеницi танка, пролунав звук - сумiш хрускоту кiсток i чавкання криваво╖ плотi i для мене все закiнчилося... Росiяни не зупинилися...

***

Тато знову вчився, але тепер в аспiрантурi. Усi роботи йому треба було вiдправляти до Ленiнграда у надрукованому виглядi. Працюючи друкаркою у Вечiрньому Унiверситетi, мама друкувала на машинцi й татовi роботи. Те саме доводилося по кiлька разiв переробляти i допрацьовувати, друкувати доводилося багато. I все ж мама, потоваришувавши з Валентиною Гришиною, у вихiднi, коли тато сидiв у бiблiотецi, знаходила час гуляти з нею мiстом.

Ми з Маринкою зробили спостереження: будь-яку росiй- ську жiнку, навiть якщо вона була одягнена так само, як нiмкенi, можна було вiдрiзнити за ходою - росiяни ходили, розставивши заокругленi руки в сторони.

на ╜анку Будинку Офiцерiв, зима 1969 року.

Коли ми розповiли про це татовi, вiн сказав:

- Росiяни звикли до великих територiй, тому пiдсвiдомо займають бiльший простiр, розставляючи руки, А нiмцi живуть на маленьких просторах, тож звикли притискати лiктi до тулуба.

- А чому наша мама не розставля╓ руки?

- Тому що ми жили в Польщi, i вона звикла так ходити.

У Будинку Офiцерiв працювали й нiмцi. Наприклад, як я вже казала, продавчиня в офiцерському кафе, були також нiмкенi-прибиральницi. Одна з них, жiнка приблизно 45 рокiв, прибирала другий поверх i iнодi заходила на чай до нас на кухню. Ми зазвичай грали в коридорi, але iнодi я слухала, про що вони розмовляють. Перед Восьмим Березня, розмовляючи з мамою i тiткою Валею, ця жiнка розповiла про пово╓ннi подi╖. Коли в Грiмму прийшли росiяни, ╖й було двадцять рокiв. Росiяни вiдразу ж взяли на облiк всiх молодих жiнок, склали списки i наказали за цими списками приходити ╖м у призначений день до Будинку Офiцерiв, що розташувався поруч зi школою. Тут ╖х ╜валтували.

- Все було дуже чiтко. - Розповiдала вона. - У понедiлок приходили однi, у вiвторок - iншi, у середу - третi. I так щодня. Кожну ╜валтували по кiлька солдатiв, поки жiнки не починали втрачати свiдомiсть. Потiм кiлька днiв можна було вiдпочити i знову приходити у призначений день.

- А чому ви не ховалися? Чому не тiкали?

- Бо iнакше розстрiляли б усю родину.

Вона розповiдала про це спокiйно, нiби то був просто такий закон природи, неминуче зло. I як тiльки вона пiсля цього могла працювати на наших?! Як взагалi пiсля цього нас там терпiли? Напевно, ╖хнiй священик був дуже добрим психологом, якщо зумiв умовити населення поставитися до нас, як до неминучого. У деяких мiстах жiнки кидалися разом iз дiтьми у воду та топилися, вiдомi сотнi таких випадкiв. Деякi вiшалися чи тру╖лися. В iсторi╖ Нiмеччини ╓ кiлька мiстечок, в яких наклали на себе руки всi жiнки.

Менi здавалося, що це вiдбувалося дуже давно, так давно, що про це можна було вже й не пам'ятати. Але на той час з Дня Перемоги минуло лише 24 роки... Майже всi свiдки тих подiй були ще живi. Вони жили поряд з нами, ходили тими ж вулицями, а ╖хнi дiти та онуки - тi самi Монiка, Петра, Ангелiка та Сабiна навiть потоваришували з нами...

***

До весни мама знову зважилася пiдстригтися. Нiмкеня-перукарка кiлька днiв пiдбирала ╖й зачiску, поки не пiдстригла так вдало, що мама стала справжньою красунею. Нiмецькi чоловiки навiть пропускали ╖╖ без черги у магазинi.

А ми звикали ходити, як дiвчата-нiмкенi. По-перше, всi нiмецькi дiвчатка ходили iз сумочками через плече; по-друге, спiдницi майже у всiх були плiсованi, i ╖х не треба було зшивати, щоб випрати, складки самi трималися; по-трет╓, замiсть шароварiв тут носили штани; по-четверте, черевикiв та сандалiв тут не було, зате були рiзнi туфельки та босонiжки. I ось у нас це все з'явилося.

Першi сумочки були з чорно╖ штучно╖ шкiри на довгому ремiнцi i з бiлим шкiряним метеликом спереду. Потiм до Маринчиного дня народження нам подарували сумочки з шотландки з чорними лакованими боковинками та такими ж довгими ремiнцями. Вдягнувши синi штани, чорнi лакованi туфлi, легкi синi курточки та повiсивши сумочки через плече, ми були зовсiм, як нiмецькi дiвчатка.

Заняття в школi у нас з нiмцями не збiгалися, тому з Петрою, Ангеликою, Сабiною та Монiкою ми тепер зустрiчалися переважно по недiлях. Ми все бiльше говорили нiмецькою мовою, а вони дiзнавалися вiд нас деякi росiйськi слова. В основному ми гуляли у парку бiля школи, iнодi ходили до центру мiста, iнодi виходили до рiчки. На iншому березi рiчки був лiс, але без дорослих переходити на той бiк нам не дозволялося.

Лiс та каменоломня.

Зима на Пiвднi Нiмеччини була теплою, а весна почалася рано. Вже у березнi на вулицю можна було виходити в легеньких курточках або навiть взагалi в кофтах. У вихiднi ми стали всi╓ю сiм'╓ю виходити гуляти до лiсу. Вiн знаходився за рiчкою, яку треба було перейти дерев'яним мостом бiля замку. Королiвський замок був пам'яткою Грiмми, але тодi, коли ми там жили, в ньому був ресторан. У той замок-ресторан ми нiколи не пiднiмалися, милувалися ним лише ззовнi. Замок стояв на крутiй горi, i його було дуже добре видно з рiчки та з протилежного берега.

Для походiв у лiс нам купили маленькi валiзки. У них мiстилася пляшка лимонаду та якiсь бутерброди. До речi, моя валiзка збереглася й досi. Зараз, за 57 рокiв пiсля тих подiй, я зберiгаю в нiй свою бiжутерiю.

Спочатку ми з Гришиними переходили рiчку через мiст, а потiм гуляли стежками лiсу. Усi Гришини були маленького зросту, навiть ╖хнiй тато був менший за нашу маму, а Iгор, який навчався у другому класi, виглядав взагалi як дошкiльня.

Лiс у Грiммi був дуже доглянутим, всi дорiжки були висипанi рожевим гравi╓м, сходити з них не рекомендувалося, а в лiсi водилися i бiлки, i зайцi, i козулi. Весь лiс на той час зарiс конвалiями, ╖х було дуже багато, навiть не треба було сходити з дорiжки, щоб ╖х понюхати, вони пахли на весь лiс, але рвати ╖х не дозволялося.

Рiчкою можна було кататися на катерi, але через те, що мене захитувало, ми робили це не часто.

Дорiжками ми зазвичай йшли спочатку до невеликого приватного ресторанчика, а потiм до каменоломнi. У ресторанчику ми вперше скуштували нiмецькi смаженi сосиски. Спочатку замовили по однiй порцi╖ та по склянцi малинового лимонаду. Такого лимонаду ми ще нiколи не куштували, а сосиски були просто чудовими. Ми з Маринкою з'╖ли сво╖ порцi╖ i попросили ще. Мама з татом на╖лися, але нам замовили по другiй порцi╖. Ми попросили по третiй. Нiмцi навколо почали на нас озиратися - дво╓ худеньких дiвчаток уплiтають по третiй порцi╖! Наче ╖х вдома не годують.

Потiм, коли ми почали приходити в цей ресторанчик майже щонедiлi i завжди з'╖дали по двi-три порцi╖ сосисок, нiмцi звикли до нашо╖ зажерливостi, тiльки дивувалися, чому ми залиша╓мося такими ж худими.

Пiсля ресторанчика ми йшли далi, до каменоломнi. Колись iз не╖ добували камiнь, але потiм затопили водою. Вийшло глибоке озеро з печерами у каменi на його берегах. В одну печеру можна було зайти, поблукати нею i вийти через iншу, вони з'╓днувалися коридором.

У цьому озерi ми не купалися. Нiмцi навiть не пробували, а тi з наших, хто намагався, казали, що в ньому дуже холодна вода. Хоча на вулицi i було тепло, та ще була весна. Ми сюди приходили просто погуляти та пофотографуватися.

Це був кiнцевий пункт нашого маршруту лiсом. Вiдпочивши бiля озера та печер, ми вирушали назад.

Одного разу наш офiцер почав пiрнати, намагаючись дiстатися дна, та в нього нiчого не вийшло.

- Дуже глибоко! - Сказав вiн. - Та ще й вода льодяна!

Росiйська вулиця.

Пiсля весняних канiкул нам дали двi кiмнати у комунальнiй квартирi на росiйськiй вулицi. Як насправдi називалася вулиця, я не пам'ятаю, ми називали ╖╖ росiйською, тому що на нiй було кiлька росiйських будинкiв.

Гарнiзон iз вiйськовим мiстечком знаходився на околицi мiста, там жило майже все радянське населення, майже всi нашi однокласники. Вiд мiста вiн вiдокремлювався бетонним побiленим парканом з КПП (Контрольно Пропускним Пунктом). Черговi на КПП нiколи у нас документiв не вимагали, на вигляд визначаючи, що ми "сво╖". У гарнiзонi були i житловi будинки для сiмей офiцерiв, i радянськi магазини, i клуб, де можна було дивитися кiно. Були також казарми та стрiльбища та багато всього "вiйськового".

Через дорогу вiд гарнiзону була наша вулиця. Наш будинок стояв просто на перехрестi. Вiн був двоповерховим, лише по однiй квартирi на поверсi. Входячи до пiд'╖зду, ми потрапляли на сходовий майданчик, квартири розташовувалися лiворуч, а праворуч були вiкна надвiр. На першому поверсi жили несiмейнi позастроковики, а на другому, у трикiмнатнiй квартирi - двi родини. Нам дiсталися двi кiмнати, а сiм'╖ з однi╓ю дитиною - одна. У нас була спiльна кухня та спiльна ванна кiмната з туалетом.

Увiйшовши до квартири, ми з Маринкою вiдразу звернули увагу на вiшалку в коридорi. На нiй висiло дiвчаче пальто i хлопчача шапка.

- Значить, з нами житимуть дiвчинка та хлопчик. - Вирiшили ми.

Але виявилося, що сусiдкою була лише дiвчинка шести

рокiв, якiй ще у Союзi купили хлопчачу шапку, а тут так i залишили. Ми з нею майже не спiлкувалися, тiльки вiталися, стикаючись у коридорi або виходячи в обiд на кухню.

За нашим будинком далi по вулицi стояв триповерховий будинок, причому третiй поверх був мансардний, тобто зi скошеними стiнами та вiкнами, що виходили на дах. Лише за мiсяць таку квартиру на мансардному поверсi отримали Гришини. Зате квартиру вони мали окрему, а не комунальну. За тим будинком стояв двоповерховий "Генеральський". Чомусь генерал жив не в гарнiзонi, а у мiстi.

- Якщо гарнiзон бомбитимуть, то його будинок залишиться цiлим. Адже не будуть нiмцi бомбити сво╖х. - Сказала тiтка Валя Гришина. - I ми вцiлi╓мо, бо ми ж поруч iз ним.

А за Генеральським будинком був великий триповерховий на два пiд'╖зди, в одному пiд'╖здi жили росiяни, в iншому - нiмцi. То був останнiй будинок на нашiй вулицi, далi розстилався луг, за ним був занедбаний сад, а ще далi - озеро.

На протилежному боцi нашо╖ вулицi, на перехрестi навпроти нашого будинку був продуктовий магазин, навпроти Гришинського будинку - величезний двiр iз чотириповерховим росiйським будинком на два пiд'╖зди. У цьому дворi було влаштовано гойдалку та зроблено примiтивну карусель, яку треба було розкручувати самим. Далi вулицею - солдатська пекарня, з яко╖ завжди дуже смачно пахло свiжим хлiбом. За пекарнею розташовувалися росiйськi свинарники. Ми залазили на дерева, по гiлках переходили на черепичнi дахи свинарника i бiгали по ньому, спостерiгаючи, як солдати годують свиней.

А за продуктовим магазином було все iнше мiсто, в якому жили нiмцi. Тепер нашi знайомi Петра, Ангелiка, Сабiна та Монiка лише iнодi приходили до нас, тодi ми гуляли мiстом i ходили до них у гостi. У нас вдома ми показували ╖м сво╖ альбоми з марками та листiвками, у них розглядали iграшки. Дiвчатка подарували менi багато нiмецьких марок, деякi з яких виявились ще з гiтлерiвських часiв. Навiть через багато рокiв, припинивши збирати марки, я зберiгала ╖х. Вже зараз зовсiм недавно сво╖ альбоми з марками я вiддала чоловiковi, який ними займа╓ться всерйоз.

Сво╓ спiлкування з нiмкенями ми розцвiчували, як могли. Якось вони запропонували влаштувати прямо в кiмнатi Ангелики iмпровiзований концерт. Вони спiвали сво╖ пiснi, ми з Маринкою - кiлька пiсень iз мультфiльмiв та тi англiйськi, якi колись вивчили в Iвано-Франкiвську. Всi номери чергувалися: виступ нiмкень - виступ наш. Анi ╖хнi батьки, анi нашi такому спiлкуванню не заважали, вони були на роботi.

Школа у Грiммi.

Коли ми пере╖хали з Будинку Офiцерiв, нам, як i всiм радянським дiтям, довелося ходити до школи через пiв-мiста. Спочатку йшли до шлагбауму. Якщо йшли вчасно, то встигали пройти далi до його закриття. Якщо не встигали, то доводилося чекати, поки про╖де потяг. Поряд, трохи правiше вiд дороги зi шлагбаумом знаходився вокзал. До нього прибували i старi потяги з паровозами, що топилися вугiллям, i новi, з двоповерховими вагонами. Далi ми йшли по дiагоналi через привокзальний сквер, на краю якого, навпроти головного входу у вокзал, стояла крамниця з дуже смачним морозивом. Морозиво ми купували пiсля школи, дорогою додому.

Вийшовши зi скверу, ми потрапляли на вулицю з великими приватними будинками. Один будинок був особливо красивим, вiн був обгороджений чавунними ╜ратами, а за ними по великiй територi╖ бiгав собака. Подивившись по телевiзору фiльм про собаку Лессi, ми цього собаку теж називали Лессi, вiн був дуже на не╖ схожий.

Якщо йти цi╓ю вулицею далi, то можна було вийти в центр мiста, в якому ми любили гуляти, але через пару будинкiв був поворот до нашо╖ школи. Ця школа була пам'яткою Грiмми, вона була побудована ще 1550 року курфюрстом Морiцем.

Тепер до школи ми потрапляли через центральний вхiд, а не так, як ранiше - через коридор чи задн╓ подвiр'я Будинку Офiцерiв. З нiмецькими школярами зустрiчалися дуже рiдко, оскiльки уроки та перерви у нас не спiвпадали.

До травневих свят у школi готували концерт. Вчителi про здiбностi бiльшостi дiтей не знали, бо ми всi то при╖жджали, то вiд"╖жджали, тож вони питали у нас, хто що вмi╓. Я сказала, що ми з Маринкою можемо заспiвати три пiснi англiйською мовою. Нас повели до вчительки англiйсько╖, щоб вона послухала.

- Чудово! I вимова правильна! Коли ви вчили англiйську?

- Два роки тому, ще у другому класi. - Сказала я.

- А я у першому. - Додала про себе Маринка.

Нашi пiснi включили до концерту. Виявилося, що в нашiй школi були дiти, якi при╖хали i з Росi╖, i з Укра╖ни, i з Молдови, i з Казахстану, i з Татарi╖... Багато хто з них мiг танцювати народнi танцi. Спостерiгаючи на репетицi╖ за ними, я побачила, що бiльшiсть рухiв у рiзних народiв схожi. Вчителька пояснила, що вони без слiв описують звичайний день жiнки: як вона прокида╓ться i вмива╓ться, як зачiсу╓ться i дивиться у дзеркало, як збира╓ виноград чи виганя╓ худобу в поле... Треба тiльки навчитися читати цi рухи. Не знаючи ╖х значення, деякi дiвчатка просто робили плавнi рухи пiд музику, але коли розумiли, що вони означають, рухи ставали чiткiшими.

У тi часи вже пiшли в минуле гiмнастичнi "пiрамiди", але хтось iз старих вчителiв запропонував ╖х воскресити. Було вирiшено пiдготувати два гiмнастичнi номери - для хлопчикiв та для дiвчаток. Найменшим хлопчиком був той, який зголосився на полiтiнформацi╖ розповiдати про спорт, а

найменшою дiвчинкою - я. Саме ми й мали стати верхiвками пiрамiд. З пiрамiдою у хлопчикiв все йшло добре, ╖м вдалося зробити ╖╖ "триповерховою" - на плечах п'яти хлопчикiв "першого поверху" стояли тро╓ менших хлопчикiв - "другий поверх", а вони вже тримали найменшого.

У дiвчаток все було набагато складнiше. Через мене. Я не могла створити навiть другий поверх. I не тому, що так боялася висоти, сво╖ страхи я вмiла бороти. Все виявилося набагато складнiшим у моральному планi - я не могла стати ногами на плечi iнших. Поки ми робили вправи, сходилися та розходилися, все було нормально. Потiм двi дiвчинки ставали на карачки, пiднiмали по однiй нозi вгору, ╖х пiдхоплювали iншi дiвчатка. А я повинна була, тримаючись за руки ще двох дiвчаток, стати на спини тих, якi стояли рачки. Цього я зробити не могла.

- Та це ж не високо! - Переконувала мене вчителька. - Зовсiм не страшно!

- Я не боюся! Я не можу! - Вiдповiдала я i показувала, як легко i спокiйно можу стати на два стiльцi, поставленi поруч. - Бачите, на стiльцi я можу стати, а на людей - нi!

- Чому?

- ╥м буде важко.

- Нам не важко, ти ж дуже легка! - Заперечували дiвчатка.

- Все одно не можу!

Зрештою мене переломили, i я виступила на концертi. Але осад на душi лишився на все життя. Бiльше я нiколи нi в чому подiбному участi не брала.

***

Мiсто знову було все прикрашене, але вже не гiрляндами, а повiтряними кульками, курчатами та зайчиками, рiзнокольоровими картонними яйцями та паперовою мiшурою у виглядi зелено╖ трави. Був час Великодня. Що це за свято, ми ранiше не знали. У Радянському Союзi його не святкували, у цей час завжди проводилися Ленiнськi Комунiстичнi Суботники, коли всi люди виходили безкоштовно працювати на благоустрiй мiст: пiдфарбовували вапном бордюри, паркани та стовбури дерев, пiдмiтали тротуари та вулицi, збирали металобрухт та макулатуру.

Тато пояснив, чому Великдень святкують християни i як вiн почався у ╓вре╖в, що вийшли з ╢гипту. Розповiв про значення атрибутiв Великодня. Мама пригадала, як ╖╖ бабуся на Великдень пекла паски i спробувала теж спекти нам, заливши тiсто в металевi баночки вiд консервованого зеленого горошку. У нiмецьких магазинах продавалася посипка до пасок, тому вони вийшли не лише смачними, а й гарними. А ще нам iз Маринкою вперше подарували подарунки до Великодня. Це були картоннi коробочки у виглядi я╓ць розмiром зi страусинi. Вони були розмальованi яскравими малюнками - зайчики з кошиками, курчата, що вилуплюються з я╓ць, каченята, якi несуть кошики, повнi подарункiв. Коли ми розкрили цi яйця, то в серединi виявили пухнастих iграшкових курчат.

***

У травнi урокiв у школi було мало, нас постiйно кудись водили: то на екскурсi╖, то в цирк, то в лiс. Пам'ятаю враження вiд пересувного цирку-шапiто. Вiн був набагато менший, нiж у Сочi, костюми у артистiв старi та вицвiлi, запах стояв непри╓мний, всюди було насипано тирсу. Пiсля радянського цирку видовище було не дуже привабливим. А нiмецькi дiти радiли. Мабуть, нiчого кращого бачити ╖м не доводилося.

У цирку наш клас зайняв два ряди посерединi, а позаду та спереду сидiли нiмцi приблизно нашого вiку. Одна наша дiвчинка, яка сидiла поряд зi мною, дуже сподобалася нiмецькому хлопчику, який сидiв за нами трохи вище i навскiс.

Вiн надавав ╖й знаки уваги, намагався заговорити з нею, але вона не реагувала. Нарештi вiн наважився пiдiйти до не╖ i пригостив ╖╖ цукеркою, а вона тiльки сказала: "Дякую."

Коли нас водили в лiс, треба було переходити Мюльде пiдвiсним мостом. Перед мостом нас попереджали, що йти в ногу не можна. Ми розслаблялися, намагалися поводитися "вiльно", але все одно, коли йшли мостом, виходило "в ногу". Через це мiст сильно розгойдувався, а все його полотно починало ходити хвилями. Вчителi казали зупинитися, почекати, доки мiст заспоко╖ться, а потiм обережно йти далi. Ми вже бачили по телевiзору, як, потрапляючи в резонанс, навiть кам'янi мости починали йти хвилями i руйнуватися.

***

Якось до нас додому з самого ранку прибiгли нашi подружки-нiмкенi i мало не з порога закричали:

- Скорiше! Iдемо! Ярмарок!

- Що сталося? - Запитала я нiмецькою. - Куди йти!

- Ярмарок! - Вiдповiдали дiвчатка росiйською, а далi продовжили нiмецькою: - При╖хав ярмарок, треба поспiшати, треба туди йти!

Чого так радiти ярмарку, ми з Маринкою не розумiли. Ми були одного разу на ярмарку в Iвано-Франкiвську. Там тiльки продавалися рiзнi товари до школи i нiчого цiкавого не було. Тим не менш, ми сказали мамi, яка була в сусiднiй кiмнатi, що нiмцi запрошують нас на ярмарок. Мама про всяк випадок дала нам грошей, ми одяглися i пiшли за нiмцями.

Дiвчатка привели нас на околицю мiста, де вже розташувалися рiзноманiтнi атракцiони. То був пересувний Луна-парк. Нiчого схожого на Iвано-Франкiвський шкiльний ярмарок. Рiзнi гойдалки, каруселi, тири з призами. Ранiше, в Союзi, бiля атракцiонiв ми бачили лише Кiмнати Смiху - павiльйони з кривими дзеркалами. Смiшного ми в них нiчого не знаходили. А тут дiвчатка пiдвели нас до павiльйону, розмальованого скелетами та монстрами, i сказали, що це Кiмната Страху.

- Там дуже страшно! - Казали вони. - I весело!

Ми всi╓ю юрбою увiйшли до темного примiщення. Йти треба було одна за одною по вузькому проходу, що звивався. То там, то тут раптом вискакували скелети, вампiри, розбiйники з кинджалами. У деяких мiсцях замiсть твердо╖ пiдлоги виявлялася натягнута тканина, i ми провалювалися, як у яму. В одному мiсцi з-за рогу вискочив живий чоловiк, вбраний у вбивцю. Ми всi верещали вiд несподiванки, потiм смiялися i йшли далi. А вийшли до освiтлено╖ кiмнати з кривими дзеркалами. Нiмки смiялися зi свого вiдображення, нам з Маринкою довелося теж посмiятися.

У Сочi ми каталися на Колесi Огляду. Воно було дуже високим, але крутилося повiльно, щоби з висоти можна було все оглянути. Тут було Чортове Колесо - не вище за двоповерховий будинок, але крутилося воно дуже швидко. Коли кошик летiв униз, здавалося, що ми пада╓мо. Пiднiмаючись вгору, ми набирали в груди бiльше повiтря, а падаючи вниз, на все горло репетували.

Були там рiзнi каруселi, але не з конями чи iншими звiрятками, якi мирно крутяться навколо центрально╖ тумби, а рiзнi сидiння, якi з шаленою швидкiстю крутилися i хвилями,

i зи╜за╜ами, i ще незрозумiло як.

Можна було кидати м'ячики в отвори, i якщо потрапляли, отримували приз. Можна було стрiляти у тирi i теж отримувати призи. Можна було купити лотерейний квиток i вiдразу по ньому отримати якусь iграшку. Нiчого такого в Радянському Союзi тодi ще не було. Накатавшись, настрiлявшись, накидавшись, ми повернулися додому з трофеями: спиртовий градусник, який закипав, якщо його потримати в руцi, пластмасовi ножички, якi рiзали папiр, як справжнi, незрозумiле пластмасове звiрятко i кiлька квiточок на дротах з тиру.

Наступного дня ми повели на ярмарок сво╖х батькiв. Багато офiцерiв "вистрiлювали" собi у тирi кришталевi та склянi вази, великi м'якi iграшки, якiсь кориснi речi. Наш тато нiчого великого не "настрiляв", йому траплялися дрiбнi iграшки та квiточки.

Наступного дня ми знову пiшли на Ярмарок i випадково виявили, що пiд однi╓ю з каруселей завжди можна знайти дрiбнi грошi. Вона так сильно крутилася, що монети вилiтали з кишень. Пiдiбравши пiд каруселлю цi монети, ми могли знову пiти на якийсь атракцiон. Ярмарок пробув у Грiммi близько тижня, а потiм по╖хав.

***

А в нас закiнчився навчальний рiк. Оскiльки будь-яко╖ митi однi учнi могли ви╖хати, а ╖м на змiну при╖хати iншi, за кордоном щороку влаштовувався випускний. Такi випускнi влаштували i нам. Для цього з батькiв зiбрали грошi на солодощi та повели нас у лiс. Вчительцi допомагали кiлька непрацюючих мам.

Поки ми гралися i фотографувалися, мами розстелили на землi клейонки i розклали на них усiлякi смаколики, розставили лимонад у пляшках i розстелили кiлька складених ковдр, щоб ми не сидiли на землi. Ми бiгали, грали в естафети з паличками та з м'ячем, у квача та в жмурки. Потiм охочих покатали катером по Мюльде. Я i ще кiлька однокласникiв вiдмовилися. Загалом нас у класi було 25 осiб.

Маринка теж мала схожий випускний, але наступного дня. В ╖╖ класi було 18 осiб, хоча фотографуватися погодилися не всi.

Якщо я у сво╓му класi була найменшою, то Маринка у сво╓му - найбiльшою з дiвчаток. Маринка iз задоволенням покаталася на катерi, побiгала, пограла. Я помiтила, що тут, у Грiммi, Маринка нi з ким не билася та не шкодничала. Тут ╖й жодного разу не оголошували бойкот. А зi смаколикiв на випускних ми вiдкрили для себе новi вафлi з бiлковим повiтряним кремом.

Лiто у Грiммi

Щоб радянськi дiти не вешталися неприкаяними, чекаючи вiдпустки, поки ╖хнi батьки працюють, для молодших дiтей при школi органiзували табiр. Молодшими у школi вважалися учнi перших-четвертих класiв. Загалом нас набралося чоловiк двадцять. В iнших матерi не працювали i могли займатися дiтьми самi.

Цей пришкiльний табiр був не таким, як в Iвано-Франкiвську, коли ми щодня приходили до школи i проводили час до обiду. Тут до школи треба було приходити разiв зо два на тиждень. Щоразу була якась нова вчителька, щоразу для нас вигадували щось нове. Окрiм походiв у лiс, спiвiв та малювання, запам'яталися декiлька екскурсiй.

По-перше, "Дружба". "Дружбами" називалися спiльнi заходи радянських та нiмецьких дiтей. Зiбравшись бiля школи, ми сiли в автобус i нас повезли до сусiднього мiстечка. Там, у нiмецькiй школi, нас завели до актово╖ зали, де вiдбувався захiд з нагоди закiнчення навчального року в молодшiй школi. Якщо у нас заняття закiнчувалися наприкiнцi травня, то у нiмцiв десь у серединi червня. Спочатку на сцену викликали учнiв, що вiдзначилися, i нагороджували ╖х, але не тiльки грамотами, як у нас, а й невеликими подарунками. Якщо у нас, отримавши грамоту, пiонери вiддавали салют, а жовтенятам просто тиснули руку, то у нiмцiв було не так. Хлопчики кивали головою, а дiвчатка робили кнiксен. Кнiксен - це такий уклiн-напiвприсiд. Усi дiвчатка присiдали автоматично, видно було, що це в них у кровi, з самого раннього вiку, а не видресировано, як наш салют. Ми й ранiше помiчали, що нашi знайомi нiмкенi в Грiммi, коли дякували за щось, теж трохи присiдали, але тут, на сценi, це було особливо помiтно.

Пiсля урочисто╖ частини був концерт. Якщо у наших концертах переважали танцi, то тут переважно спiвали. Ми вважали, що якщо у концертi лише спiвають, то це нудно. У нас зазвичай танцiв та пiсень було порiвну, i вони чергувалися. Тут за весь концерт був лише один танець, решта - пiснi. Навiть вiршiв нiхто не читав. Спiвали нiмцi i пiд фортепiано, i пiд скрипку, i соло, i хором. Здивував хор хлопчикiв - без музики вони так виводили мелодiю, що ми навiть заслухалися.

А пiсля концерту нас повели на другий поверх, де у величезному холi були накритi столи. Тепер стало зрозумiло, чому вчителька, яка супроводжувала нас на "Дружбу", попереджала:

- Тiльки тримайте себе в руках, щоб нiмцi не подумали, що ви з голодного краю!

Чого тiльки не було на цих столах! I все таке незнайоме, i таке смачне! Торти та тiстечка були зовсiм не такими, як нашi, багато екзотичних фруктiв, якi ми ще для себе не вiдкрили, цукерки, печива, лимонади. Про лимонади можна було б розповiдати окремо - ╖х було багато, рiзних кольорiв i смакiв. Звичайно ж, нiхто з нас не мiг утриматися, та й нiмцi теж уплiтали все це за обидвi щоки.

Я думала, що до поняття "Дружба" ма╓ входити ще щось, наприклад, знайомство, спiлкування, якiсь спiльнi iгри, але нiчого цього не було. По╖вши за спiльним столом, ми попрощалися i по╖хали назад. Пiсля цього в мене залишився непри╓мний осад - "Дружба" виявилася просто сумiсним за-

стiллям.

Якось нас повезли до сусiднього мiстечка на килимову фабрику. Десь кра╓м вуха я почула i зрозумiла, що командування таким чином брало собi безкоштовно килими. А нам показували, як вони робляться. На величезних верстатах жiнки прокладали нитки та створювали на основi вiзерунки петлями. Потiм цi петлi зрiзалися i виходив ворс. Якщо десь був невеликий брак, його прошивали вручну. Добродушна нiмкеня показала, як це робиться. Вона дуже швидко зашила петлями невелику дiрочку, зрiзала ╖х до висоти ворсу, розгладила рукою i ми не могли вiдрiзнити де зроблено на верстатi, а де виправлено вручну. У залi готово╖ продукцi╖ лежали i висiли десятки килимiв рiзних кольорiв. Це була наша перша екскурсiя на виробництво, i вона виявилася цiкавою та пiзнавальною.

Але найцiкавiшою була екскурсiя до Лейпцизького зоопарку. Ми й ранiше бували у зоопарках в Союзi, де нуднi звiрi сидiли у великих клiтках. Цей зоопарк вразив нас сво╖ми розмiрами i тим, що звiрi гуляли великими територiями, вiдокремленими вiд глядачiв не ╜ратами, а ровами з водою. На цих територiях було зроблено скелi i пустелi, водоймища i острови, росли кущi та дерева. Звiрi не нудьгували, а бiгали, грали, ╖ли, займалися сво╖ми справами як у природi. А ще там був дитячий куточок, в якому дитинчата найрiзноманiтнiших тварин грали разом: ведмежата балувалися з козенятами, баранцi бiгали за вовченятами, тигренята облизували осликiв. I ╖х можна було погладити, коли вони пiдходили до нас. Але коли прийшли працiвники зоопарку, щоб ╖х погодувати, кожен побiг до свого мiсця годування: поросята помчали до ночвiв, тигренята до мисок з молоком, козенята до лоткiв з морквою та капустою.

На згадку про зоопарк ми з Маринкою купили по двi брошки. Одна з них являла собою бiлий пластмасовий бивень з написом "Leipzig Zoo", на якому на ланцюжках висiли два слоники, а друга - такий же бивень iз двома бiлими пуделями, що теж висiли на ланцюжках. Нещодавно, рокiв з десять тому, я викинула останню з тих брошок, вона зовсiм стала непридатною.

***

У вiльний час ми ходили в покинутий садок за нашою вулицею. Сад називався росiйським, тому що нам можна було туди ходити. Поруч iз садом збереглися ру╖ни одноповерхового будиночка, лише стiни баз даху, дверей та вiкон. Усерединi нього проросли якiсь кущi. А в саду росли яблунi та сливи, але вони тодi ще були зеленими. Ягоди на кущах смородини та агрусу теж ще не були ╖стiвними. Тому ми тiльки грали там i лазили по деревах. А потiм серед трави ми виявили полуницю, i вона саме достигла! Майже щодня можна було назбирати собi жменi по двi полуницi i з'╖сти там. Награвшись у дворi, набiгавшись, полазивши по даху свинарника, випросивши у солдатiв пекарнi свiжого гарячого хлiба, хтось iз нашо╖ ватаги питав:

- Що далi робитимемо?

- Ходiмо в заброшку! - Казав хтось, i ми бiгли за нашу вулицю до лугу, серед якого зеленiв наш сад.

Iнодi замiсть саду ми йшли в гарнiзон. Там ми бiгали по стрiльбищу, збирали гiльзи, пробували бiгати по шинах, покладених на землi, пролазити по-пластунськи пiд низько натягнутим дротом, бiгати по невисокому цегляному лабiринту, залазити на вертикальнi стiнки, йти на руках у висi по пiдвiсних сходах...

Хоча найчастiше ми ходили на фiльми до Будинку Офiцерiв, але тут у клубi ми теж бували, бо вдень тут показували мультики та дитячi фiльми, а у Будинку Офiцерiв - переважно доросле кiно.

***

Ми з Маринкою влаштували на горищi нашого будинку свiй "штаб". Горище було порожнiм i чистим, якщо не брати до уваги товстого багаторiчного шару пилу. Вимивши, як могли, цей пил, ми вiдокремили собi двi "кiмнати" мiж кроквами, притягли з гарнiзону кiлька дерев'яних ящикiв, спорудили з них столи та стiльцi. У баночцi iз водою навiть поставили букет квiтiв. Тим дiтям, котрих ми туди пускали, наш "штаб" дуже подобався. Ми там могли розробляти стратегiю "вiйни", в яку найчастiше грали на вулицi, розповiдати якiсь страшилки, ховатися вiд Чорного.

Чорним ми називали нiмця, який жив на нашiй вулицi у крайньому будинку, де жили i росiяни, i нiмцi. Вiн мав чорне волосся, чорнi штани i чорний светр, вiн завжди ╖здив на чорному велосипедi. Серед нас ходила страшилка, що Чорний ловить росiйських дiтей i вбива╓ ╖х, тому ми його страшенно боялися. Побачивши велосипед iз Чорним, ми, верещачи на все горло, тiкали, хто куди мiг.

- Чорний! Чорний! - Кричали ми.

А вiн, знаючи, як ми всi його бо╖мося, iнодi дiставав звiдкись величезний гайковий ключ i вдавав, що женеться за нами. Ясна рiч, що в будинок вiн за╖хати не мiг, тому ми мчали у свiй "штаб" i довго сидiли там, доки остаточно не переконувалися, що його вже й слiд застиг.

Якось ми побачили, як убiк того будинку йшов нiмець без руки. З ним було четверо дiтей, i одягненi вони були дуже бiдно. Виявилося, що серед нiмцiв теж бувають бiднi i навiть жебраки.

- Треба ╖м допомогти! - Сказала Маринка.

I ми стали допомагати "бiдним нiмцям": щойно ми ╖х бачили, бiгли додому, брали, хто що мiг i несли ╖м. Це могла бути i ╖жа, i якiсь iграшки, i навiть якiсь речi, якi дозволяли взяти мами. Нiмецька сiм'я брала все це, дякувала i йшла далi.

***

А у вихiднi ми ходили на озеро. Воно знаходилося теж за нашою вулицею, тiльки набагато далi, нiж занедбаний сад. Iти туди треба було кiлометрiв зо три. Найдивовижнiше для нас, що вхiд на пляж був платним. У нас платних пляжiв на той час ще не було. Натомiсть там була упорядкована територiя, стояли кiоски з морозивом, солодкою водою, якимись перекусами. Можна було взяти напрокат плавальнi круги, жилети, нарукавники, шезлонги тощо. В озеро можна було ввiйти з берега, а можна було пройти мiстками i стрибнути у воду з них. А ще на цих мiстках була влаштована гiрка! У Радянському Союзi ми бачили лише дерев'янi гiрки, а ця була зроблена з нержавiючо╖ сталi. Вже одне це робило ╖╖ набагато слизькiшою, нiж нашi. Пiднявшись сходами нагору, приблизно на два метри, i покачавши ручку насоса, можна було полити гiрку водою i з'╖хати з не╖ разом iз цi╓ю водою.

Тут, плаваючи по-собачому вздовж мiсткiв пiд наглядом тата, ми з Маринкою вдосконалювали сво╓ вмiння. Але одного разу нiмець, який спостерiгав за нашими стараннями, запитав:

- А чому ви пливете так? Потрiбно плавати так! - I вiн показав, як плавати правильно, по-нiмецьки - широко розводячи руки у боки.

Тато почав нас вчити плавати так само. Це виявилося набагато ефективнiшим за "собаче" плавання, ми дуже швидко навчилися i за кiлька днiв вже могли перепливати на iнший берег озера. Той берег називався "росiйським", тому що був безкоштовним та неупорядкованим. Там зрiдка вiдпочивали тi з росiян, кому було шкода платити грошi за вхiд на пляж.

На озеро нам самим ходити не дозволялося, лише у супроводi дорослих. А цими дорослими були нашi батьки та Гришини. Iгор Гришин теж завжди ходив з нами, але вiн плавати не вчився, йому було достатньо хлюпатися на мiлководдi i з'╖жджати з гiрки у воду там, де води було всього до пояса.

Сочi-1969

Нарештi ми по╖хали у вiдпустку. У Сочi ми не були вже

два роки. Незважаючи на звичний сон про величезну хвилю, я з нетерпiнням чекала зустрiчi з морем. У Брестi нас зустрiла бабуся Таня з Петькою, а далi ми по╖хали всi разом.

Прабабуся Вiра, вийшовши замiж за Олексiя Iвановича, тепер жила лише за два будинки вiд нашого в однокiмнатнiй квартирi на першому поверсi. Спочатку мiсця у квартирi бабусi та дiдуся було багато, але потiм почали з'╖жджатися решта родичiв. Цього лiта при╖хали i Ветта зi сво╓ю родиною, i Iгор Заседа з дружиною Людочкою, i син Вiталiя Семеновича дядько Алiк iз дружиною та сином. Усiх розмiщували по двох однокiмнатних квартирах. З бабусею та дiдусем залишилося всього дев'ять чоловiк: четверо нас, бабуся Таня з Петькою та тро╓ В╓тток, а у прабабусi ночували iншi: Iгор iз дружиною та тро╓ Гапонових. В однiй квартирi одинадцять осiб, в iншiй - сiм. Всi дорослi i в нас, i в прабабусi спали на пiдлозi, ми з Маринкою розмiстилися на диванi в лоджi╖, а Наташа - поряд зi сво╖ми батьками, бабуся Таня - на одному розкладному лiжку, а Петько - на iншому з нами на лоджi╖. Але це лише вночi. З самого ранку ми йшли на море, поверталися ввечерi, всi разом вечеряли у бабусi та дiдуся, а потiм Зас╓ди та Гапонови йшли до прабабусi В╓ри.

Бабуся i дiдусь продовжували працювати в санаторi╖

"Кавказька Рiв'╓ра", вони виписали нам усiм перепустки на санаторний пляж i ми вiдпочивали там, де завжди, тiльки було нас цього разу дуже багато.

Маринка дуже комплексувала через те, що на мене всi звертають увагу, а ╖╖ начебто не помiчають. Вона навiть наважилася поговорити про це з мамою:

- Чому Галка гарна, а я нi?

- Ти теж гарна, тiльки iнша. Ти пiшла в татiв рiд. Подивися, якi красивi Тамара та Надя, ти теж такою будеш.

Але ж Маринка i так вже була дуже красивою - яскрава, висока, засмагла. Думаю, вся справа була в харизмi. Я при зустрiчi з людьми завжди усмiхалася, намагалася весело спiлкуватися, а Маринка ховалась за мене, мовчала i виглядала букою. Та ми в сiм'╖ бачили ╖╖ iншою, справжньою, веселою, красивою, розумною, винахiдливою, талановитою.

Крiм того, вже на той час вона була на пiвголови вища за мене, якби вона не ховалася, могла б запросто мене вiдтiснити в тiнь. А ще вона була здоровою.

Поживши в тiснотi тижнiв зо два, бабуся Таня з Петькою вирiшили по╖хати. Перед ╖х вiд'╖здом ми всi по╖хали на шашлики, зайнявши сво╓ю компанi╓ю майже пiввагону. Пiсля цього у квартирi стало набагато вiльнiше, а Наталка перейшла до нас на лоджiю.

Цього року мама дозволила нам плавати до буйкiв, але лише у супроводi тата. Вiд берега до буйка - п'ятдесят метрiв. Цю вiдстань ми долали самостiйно, потiм вiдпочивали, вчепившись за буйок, а потiм пливли назад. Маринка найчастiше чiплялася за тата, а я намагалася i назад плисти без допомоги, iнодi перевертаючись на спину, щоб вiдпочити. Тато з Маринкою на плечах зависав поруч. Наталка навiть на кругу до буйкiв не плавала.

На пляжi ми познайомилися з дiвчинкою Над╓ю i тепер грали та плавали вчотирьох: я, Маринка, Наташа та Надя. Навчившись плавати i на животi, i на спинi, ми влаштовували "синхронне плавання" - ставали в коло, на рахунок "три" падали на спини i розпливалися на всi боки. Потiм ми знову пливли в коло, лягали на спини i пiднiмали одну ногу вгору. Нам здавалося, що це виглядало дуже гарно.

Чемпiон мiжнародного класу з плавання Iгор Зас╓да плавав здебiльшого сам. Вiн плив далеко за буйки, а потiм, приблизно за годину, повертався назад. Якось тато поплив разом iз ним. Коли вони повернулися, Iгор розповiдав:

- Ну, Вiктор i да╓! Адже вiн нiколи спортом не займався! Я пливу, озираюсь, щоб подивитися, на скiльки вiн вiдстав, а вiн поруч! Я додаю швидкiсть, знову озираюсь, а вiн тут! Я ще додаю, а вiн не вiдста╓! Дивлюся, запливли вже далеко, берега майже не видно, а вiн не зда╓ться! А нам ще назад плисти! Довелося погодитись на нiчию та повернути назад.

- Я ж офiцер, а офiцери повиннi бути сильнiшими за спортсменiв! - Куражачись, вiдповiв тато.

А вдома тато потихеньку розповiдав мамi:

- Iгор - спортсмен, вiн звик розраховувати сво╖ сили на дистанцiю, а я не розраховував, я просто плив щосили, щоб не вiдставати вiд нього. Якби вiн не повернув назад i ми не попливли повiльнiше, я, можливо, вже не повернувся би. У мене зовсiм скiнчилися сили. Довелося б йому мене рятувати.

***

Усi потихеньку роз'╖жджалися, а в нас вiдпустка була довгою, тому до кiнця лiта у бабусi та дiдуся залишилася лише наша родина. Цього року до цирку ми не ходили, бо на його мiсцi будувався новий. Маринка та тато так сильно засмагли, що були схожi на справжнiх негрiв*. Я теж не сильно вiд них вiдставала, тiльки волосся у мене вигорiло на сонцi i стало зовсiм свiтлим.

Ми стояли на площi бiля автоматiв iз газованою водою бiля пошти Кавказько╖ Рiв'╓ри, коли до тата пiдiйшли дво╓ чоловiкiв.

- Вибачте. - Сказав один iз них. - Нам дуже незручно, але

лише ви можете нам допомогти.

- А в чому справа?

- Ми на вас посперечалися. Ви такий чорний, i волосся чорне i кучеряве... Ви негр?

- А риси обличчя ╓вропейськi. Чи, може, у вас у роду були негри?

- На що сперечалися? - Дiловито запитав тато.

- На пляшку коньяку.

- Я не негр i в роду у мене негрiв не було. Я укра╖нець, iз Карпат, там багато таких смаглявих.

Через пару днiв таке ж питання поставили на пляжi i мамi:

- Ваш чоловiк - негр? Я бачу, що й дiти у вас такi самi чорнi.

----------------------------------------------------------------------------------------

*Негр - у тi часи це слово було звичайним, тодi ще не додумалися до полiткоректностi, i не називали африканцiв "афроамериканцями" чи "афроросiянами".

- Нi, просто ми вже майже два мiсяцi тут вiдпочива╓мо, тож вони так засмагли. - Вiдповiла мама.

***

Поки ми були в Сочi, ми готувалися до нового навчального року. По-перше, треба було купити нову форму, по-друге, пiдручники, а по-трет╓, цi пiдручники треба було прочитати. Iнодi тато щось доповнював, щось розповiдав по-сво╓му. Читали ми лише уснi пiдручники, а письмовi залишали на навчальний рiк. Якщо тато бiльше уваги придiляв iсторi╖ та географi╖, то мама - ботанiцi.

А вiдпустка вже закiнчувалася. До вiд'╖зду залишалося лише кiлька днiв. Дiдусь чергував з рятувальниками пiд службовою парасолькою, а ми, щоб йому не було нудно, розташувалися бiля нього бiля само╖ води. Рятувальна парасолька з двома крiслами, мегафоном та рятувальним човном була обгороджена товстим металевим дротом, закрiпленим на чотирьох залiзних стовпчиках - товстих обрiзках труби, приварених до хрестоподiбно╖ основи. Хтось iз вiдпочиваючих зачепився за цю огорожу i стовпчик упав просто на голову тата. Його край був гострим, у тата потекла кров. Одразу ж викликали медсестру, яка чергувала на пляжi, i вона перебинтувала тата. Я ревла на все горло. Мене заспокоювали, казали, що все обiйшлося, але я нiяк не могла заспоко╖тись. По-перше, я вiдчувала татiв бiль, як свiй, а по-друге, боялася, що з перев'язаною головою нас не пропустять через кордон.

Вдома мама сама зробила татовi нову перев'язку, залила рану медичним кле╓м БФ, який у нас завжди був, бо ми з Маринкою постiйно збивали колiна, наклала нову, не таку велику, як у медсестри, пов'язку. Вирiшили, що тато по╖де у цивiльному одязi та у кашкетi.

У медпунктi Бреста, коли лiкар оглядав татову голову, вiн

сказав, що рана оброблена дуже грамотно, а пов'язка зроблена чудово. Через кордон нас пропустили.

Старша школа

До першого вересня часу залишалося зовсiм мало, необхiдно було визначитися з iноземною мовою, яку треба було вчити.

- Ми вже вчили англiйську. Може, записатися на англiйську? - Запитала я.

- Нi. Треба знати мову тi╓╖ кра╖ни, в якiй живеш! - Заперечив тато. - В Англiю ми навряд чи потрапимо.

I я записалася на нiмецьку.

- Ви ж так добре розмовля╓те англiйською! I пiснi спiва╓те! - Намагалася переконати мене вчителька англiйсько╖.

Але я стояла на сво╓му. А по-нiмецьки ми вже говорили непогано для того, щоб грати з нiмцями i ходити до крамниць. Крiм того, ми навчилися перекладати те, що чули по телевiзору. Спочатку вловлювали слова, дивлячись на радянськi мультики, якi вже знали. У головi нiмецькi слова укладалися поруч iз ранiше вiдомим росiйським текстом i словниковий запас, таким чином, постiйно збiльшувався. Потiм, дивлячись нiмецькi мультики та фiльми, ми автоматично перекладали для себе i ╖х. Коли ми перекладали кiно сусiдськiй дiвчинцi, ╖╖ мама дивувалася:

- Як ви так швидко вивчили нiмецьку? Ми тут уже три роки живемо, а нiчого не розумi╓мо!

Я спробувала пояснити ╖й, що треба слухати та аналiзувати, але вона мене не зрозумiла. А нас iнодi навiть плутали з нiмцями, особливо коли ми гралися з нiмецькими дiтьми та розмовляли з ними.

***

У п'ятому класi з'явилося багато нових предметiв, i кожен iз них тепер вели рiзнi вчителi. Щоб запам'ятати, як ╖х звуть, я склала список i заклала його за обкладинку щоденника:

Росiйська мова - Iрина Петрiвна,

Математика - Алла Микола╖вна,

Нiмецька - .....

I так далi. Запам'ятовувати ╖х менi було не потрiбно, достатньо було на уроцi зазирнути в список i знайти iм'я вчительки, що вiдповiда╓ предмету.

Цього року у школi змiнилася директорка. Це була жiнка похилого вiку старого загартування, тому вона почала вводити "доiсторичнi" правила: дiвчатка мали ходити не тiльки в коричневiй формi, а й з коричневими бантиками в буднi днi i з бiлими - на свята. I ╖й було все одно, що багато хто при╖хав з рiзних республiк, де форма була iнша, що в Нiмеччинi радянську шкiльну форму купити неможливо.

- За мiсяць усi мають бути однаковими! - Вимагала вона вiд батькiв.

Дякувати Богу, у нас форма була.

У старшiй школi з'явилися новi гуртки. Наприклад, з перших днiв нового навчального року до школи прийшов кругленький офiцер - керiвник ансамблю пiснi та танцю. Незважаючи на сво╖ округлi форми, вiн мiг пiдняти пряму ногу над головою, сiсти на шпагат, ноги в танцювальних чоботях тягли носочок, а стопи виверталися в пряму лiнiю. Майже всi дiвчатка мого класу записалися до гуртка танцiв. Заняття починалися бiля "верстата": тримаючись за поперечину бiля величезного, на всю стiну дзеркала, ми вчилися ставати в рiзнi балетнi позицi╖, округляти руки, присiдати i пiднiмати ноги, прогинатися тощо - це були основи справжнього балету. Пiсля розминки бiля верстата ми розучували народнi танцi. Не тi примiтивно-на╖внi, з якими ранiше виступали на дитячих концертах, а справжнi, з безлiччю переходiв та фiгур. Менi все це дуже подобалося, але я не могла робити фуете i iнодi пропускала заняття через носовi кровотечi.

- Нiчого! - Заспокоював мене хореограф. - Переростеш! А

потiм танцюватимеш не гiрше за iнших.

***

У гарнiзонi йшов новий фiльм - "Невловимi месники". Ми подивилися його кiлька разiв i тепер грали у революцiонерiв-пiдпiльникiв. Наш "штаб" для цього стався у нагодi. Наш загiн складався з восьми чоловiк: ми з Маринкою, Iгор Гришин, три дiвчинки з мого класу, якi жили у великому дворi навпроти нашого будинку, i два хлопчики на рiк старшi. Iнша ватага, з якою ми "воювали" була приблизно такою самою. Ганялися ми одне за одним i нашою вулицею, i за мiстом, i на територi╖ гарнiзону.

Якось ми з Маринкою вирiшили обстежити i наш пiдвал. Пiдвал був теж порожнiм i запорошеним, але упорядковувати його нам не схотiлося. Натомiсть ми вiдчинили в ньому вiкно i вилiзли через нього назовнi. Зустрiлися зi сво╖ми вже у гарнiзонi.

- Як ви сюди потрапили? - Дивувалися вони. - Ви ж зайшли до хати, а з не╖ не виходили! Ми на вас чекали, чекали, прийшли сюди - а ви вже тут!

- А ми знайшли пiд нашим будинком пiдземний хiд! - Раптом нi з того нi з сього почала вигадувати я.

Маринка подивилася на мене здивовано, але вiдразу пiдхопила:

- Це ще нiмецький пiдземний хiд, з часiв вiйни! Там навiть набо╖ скрiзь валяються.

- I якiсь пробiрки з отрутою. Мабуть, фашисти збиралися наших тру╖ти! - Розвивала я тему. - Зате цим ходом можна швидше потрапити до нашого гарнiзону.

- I КПП проходити не треба!

- Покажiть! - Пiдхопилися нашi друзi.

- Може, колись i покажемо. Коли позастроковикiв не буде. Вони охороняють пiдвал, де знаходиться пiдземний хiд.

- Хоча самi про нього не знають.

Я казала, що у нашому будинку було лише двi квартири -

одна на першому поверсi, а iнша на другому. Ми жили на

другому, а на першому в трьох кiмнатах жило кiлька неодружених позастроковикiв. Вони займалися побутовим обслуговуванням усiх будинкiв на нашiй вулицi - опаленням вiд котельнi, розташовано╖ бiля пекарнi, водогоном, каналiзацi╓ю, електрикою. Але ми з ними майже нiколи не контактували, тiльки вiталися.

***

У жовтнi до Грiмми знову при╖хав Ярмарок, тобто Луна-Парк. Знову про нього нам повiдомили нашi подруги-нiмкенi, знову пiсля школи ми з ними цiлими днями пропадали там. Цього разу у Кiмнату страху треба було не заходити пiшки, а за╖жджати у спецiальних вагончиках по рейках.

А наприкiнцi мiсяця тато раптом оголосив, що ми пере╖жджа╓мо. Його направили до Вечiрнього Унiверситету мiста Ваймара, ╖хати треба було на захiд. Папа першим з'╖здив туди, а потiм повернувся i розповiдав:

- У нас там така велика квартира! Одна кiмната така, що

на велосипедi можна ╖хати десять хвилин! Друга трохи менша, але теж велика. А кухня просто величезна, так що стiл сусiдiв бiля протилежно╖ стiни майже не видно! Вiн губиться у туманi.

Ми давно звикли до татових перебiльшень, але все одно очiкували побачити щось незвичайне. Речi тато перевiз на армiйськiй машинi, а ми з мамою по╖хали по╖здом у сидячому вагонi.

Вiд Ваймара до кордону з ФРН було приблизно 70-80 км. I хоча НДР вiд ФРН (НДР - Нiмецька Демократична Республiка, ФРН - Федеративна Республiка Нiмеччини) вiдокремлювала Берлiнська Стiна, вона стояла тiльки в Берлiнi, по всьому кордону тако╖ стiни не було, i деяким нiмцям вдавалося перебiгти до родичiв на захiд.

Ваймар

Нiмецькою Weimar вимовля╓ться як Ваймар, але росiйською мовою прийнято писати Веймар. Я звикла говорити Ваймар, тому так i писатиму. До Ваймару ми при╖хали наприкiнцi листопада 1969 року. Погода була похмурою, але деякi магазини вже почали готуватися до Адвенту i прикрашалися рiзнокольоровими гiрляндами.

Вiдразу з вокзалу ми по╖хали до центру мiста, а всього за хвилин п'ятнадцять ходьби вiд центру серед нiмецьких будинкiв розташовувалося три радянських. Наш будинок стояв на перехрестi Кранах-штрассе (Кранах - нiмецький художник) та Швабе-штрассе (Швабе - лебiдь). Вiн був двоповерховим iз третiм мансардним поверхом. У ньому був лише один пiд'╖зд, а на кожному поверсi - по двi квартири. Наша квартира була на другому поверсi лiворуч.

Квартира була чотирикiмнатною. Зi сходового майданчика ми потрапляли в коридор шириною 2 i довжиною 8 метрiв. Двi сусiдськi кiмнати 4х6 i 4х4 метри розташовувалися в торцi, прямо по коридору. Праворуч, впритул до ╖х меншо╖ кiмнати знаходилися ванна 3х2 метри, кухня 4х4 метри i комора 4х2 метри. А лiворуч - нашi кiмнати: мапина 4х4 метри та наша 6х4 метри. Причому два метри нашо╖ кiмнати були над холом першого поверху, навпроти сходiв. Квартира навпроти теж була чотирикiмнатною, але одна з кiмнат, що примикала до сходового майданчику, була коротшою за нашу. Натомiсть до торцевих кiмнат другого поверху то╖ квартири було прибудовано великий балкон-веранда 4х4 метри.

У будинку був водогiн та каналiзацiя, газ на кухнi та пiчне опалення в кiмнатах. Пiд'╖зд був наскрiзним, мав парадний вхiд з вулицi та чорний - у двiр сусiднього нiмецького будинку. Три двоповерховi будинки за нашим закiнчували вулицю. Навпроти цих будинкiв розташовувався сквер iз зеленим газоном та карликовими деревами, а навпроти - ще три двоповерховi нiмецькi будинки. По iнший бiк нашо╖ вулицi стояв ще один росiйський будинок у повноцiнних три поверхи, а за ним - ще один двоповерховий. Решта будинкiв були нiмецькими, причому всi приватнi нiмецькi будинки були двоповерховими.

Щодня о шостiй годинi ранку повз наш будинок у школу йшли нiмецькi дiти. Наша школа розташовувалася за мiстом.

***

Мапи зайняли меншу кiмнату, а нам iз Маринкою надали бiльшу. У ╖хнiй кiмнатi стояли два старовиннi дерев'янi лiжка, двi тумбочки, стара, облiзла фанерна шафа i маленький чорно-бiлий телевiзор. Площа дозволила розмiстити там також татiв письмовий стiл.

У нашiй кiмнатi теж були два дерев'янi лiжка, квадратний стiл зi стiльцями, шафа та мамина швейна машинка. Сюди поставили i холодильник. Незвичайним було те, що свiтло можна було вмикати i вимикати не тiльки звичайним вимикачем бiля дверей, але й смикаючи за мотузку над лiжками.

Нашими сусiдами по квартирi виявилася родина Парусимових - майор Парусимов, його дружина та донька, яка була всього на рiк старша за мене.

Хоча стiл сусiдiв на кухнi не губився в далекому туманi, як казав тато, мiсця там, порiвняно з усiма попереднiми квартирами, в яких нам доводилося жити, було незвично багато. Крiм двох обiднiх столiв, газово╖ плити i раковини, в нiй мiстилися величезний дерев'яний дово╓нний буфет з точеними деталями i двi комори до само╖ стелi: одна звичайна, з полицями, а друга - холодильна, з вузьким вiкном - взимку вона слугувала за холодильник.

Комора навпроти нашо╖ кiмнати була нiчийною, в нiй уздовж стiни стояли шафи, заваленi старими газетами та журналами.

Розклавши по шафах речi, розстеливши лiжка, ми повечеряли на кухнi за нашим обiднiм столом, над яким висiв великий кольоровий плакат "Клавдiя Шульженко - пiснi про кохання" з ╖╖ портретом. У цей час вечеряли i сусiди. I нiхто нiкому не заважав! Мiсця було ще дуже багато!

Увечерi ми подивилися телевiзор у мапинiй кiмнатi i нас поклали спати. Та хiба можна заснути, коли над головою висить мотузочка вимикача?! Ми з Маринкою по черзi смикали за не╖, то вмикаючи, то вимикаючи свiтло, поки тато не сказав, що ми так мотузку можемо обiрвати i доведеться вставати та йти до вимикача бiля дверей. Маринка останнього разу смикнула за мотузку, свiтло згасло i ми почали засинати... I раптом пролунала гучна пiсня за стiною:

Помоги мне, помоги мне!

В желтоглазую ночь позови!

Видишь, гибнет, ах, сердце гибнет,

В огнедышащей лаве любви!

Майже весь фiльм "Дiамантова рука" сусiди з квартири навпроти записали на магнiтофон i крутили щовечора. Ми ще не дивилися його, але вже знали всi фрази та пiснi з нього напам'ять. За два тижнi ми подивилися i сам фiльм i з радiстю впiзнавали в ньому знайомi мiсця в Сочi:

- Он там, трохи далi, за мостом сто╖ть бабусин-дiдусiв будинок!

- А он там, через дорогу - магазин iграшок на Чайковсько-

го!

- А ось наш морський вокзал! Он на тому причалi ми сiдали в ракету на пiдводних крилах!

- А он там фотографувалися!

I щовечора знову i знову протягом пiвроку ми слухали "Дiамантову руку", як казку на нiч...

Ваймарська школа

Оскiльки ми пере╖хали не з Союзу, а iз сусiднього нiмецького мiста, у карантинi нам сидiти не довелося. Лише за два днi ми по╖хали до школи.

Ваймар закiнчувався тунелем пiд залiзничним мостом, ви╖хавши з нього, ми потрапляли на дорогу, вздовж яко╖ розташовувався радянський гарнiзон танкового полку, а приблизно за пiвтора кiлометри вiд нього дорога розгалужувалася у виглядi лiтери У - прямо йшла дорога на мiсто Гера, а влiво - дорога на Бухенвальд. На початку дороги на Бухенвальд стояла початкова радянська школа - невелика одноповерхова будiвля для учнiв перших-четвертих класiв. Я там нiколи не була i як вона вигляда╓, не знаю.

Школа для учнiв п'ятих-десятих класiв знаходилася праворуч вiд перехрестя.

Це була довга двоповерхова будiвля охрового кольору з крутим черепичним дахом i баштами на нiй. На дальньому кiнцi будiвлi на першому поверсi розташовувався спортивний зал, майже по центру - актовий зал, а на другому поверсi був навiть буфет, у якому продавалися пирiжки, тiстечка, вафлi, печиво, молоко та соки. Мабуть, колись цей будинок теж був навчальним закладом. Злiва вздовж будiвлi школи розташовувалась стоянка для автобусiв, якi привозили дiтей до школи, а праворуч - грядки бiологiчного факультету, невеликий парк та ставок, у якому водилися жаби та тритони.

До Ваймарсько╖ школи пiшки приходили дiти з танкового гарнiзону, автобусами привозили нас iз самого Ваймара, а також дiтей з великого нiмецького мiста Ерфурта та невеликого радянського поселення Нора.

Щоранку до будинку, що стояв навпроти нашого, пiд'╖жджав вiйськовий автобус iз солдатом за кермом. У нього сiдало з шiстнадцять учнiв, найстарша з яких навчалася тодi у дев'ятому класi. У не╖ була сестра - Маринчина однокласниця, яку звали Нiна. Вони, як правило, сiдали на переднi сидiння. За ними сiдали ми з Маринкою, за нами - шестикласниця, наша сусiдка по квартирi Таня Парусимова та сусiдка по квартирi навпроти Iра ╢рьома, яка вчилася, як i я, у п'ятому класi, тiльки не в мо╓му, а в паралельному. З нашого будинку до школи ╖хали ще двi дiвчинки - сестрички такого ж вiку, як i ми з Маринкою, але вчилися вони не з нами, а в паралельних класах. З будинку навпроти в автобус сiдали три хлопчики приблизно такого ж вiку, як ми, i дво╓ старших дiтей, а з наступного будинку - одна дiвчинка нашого вiку i двi старшокласницi. Автобус ви╖жджав за мiсто, зупинявся бiля перехрестя, щоб випустити дiтей до старшо╖ школи. Потiм вiн ╖хав до молодшо╖ школи, де навчалася Маринка, Нiна, одна iз сусiдок з гори та майже всi хлопчики.

У молодшiй школi зазвичай було чотири уроки, а в нас - по п'ять. Тому пiсля урокiв автобус спочатку забирав малечу, а потiм ставав на стоянку бiля нашо╖ школи. Малеча, чекаючи, поки закiнчаться уроки у старших, бiгали шкiльним двором i навколо ставка, хлопчаки ловили тритонiв, а ми виходили до автобуса пiсля сво╖х п'яти урокiв. Зiбравши всiх за списком, солдат-водiй вiз нас до мiста.

Наш автобус був дуже старим i роздовбаним, вiн часто ламався i ми могли спiзнюватися iнодi навiть на цiлий урок. За запiзнення нiкого не карали, адже ми були не виннi. Iнодi автобус мiг взагалi не вийти на маршрут, тодi нам доводилося ╖хати нiмецьким мiським автобусом. Старшi дiти вели нас до зупинки, дорогою наказуючи приготувати по 20 пфенiнгiв на про╖зд. Входити треба було через переднi дверi, опускати монету у прорiз на ребрi спецiально╖ дископодiбно╖ коробочки. Ми до╖жджали до роздорiжжя на Бухенвальд i виходили через заднi дверi. Так само можна було повернутись i назад, якщо наш автобус так i не вдавалося вiдремонтувати.

З гарнiзону дiти ходили до школи пiшки, а з Нори та з Ерфурта теж ╖здили автобусами. У класi всiх називали "мiсцевi", "ваймарськi", "ерфуртськi" та "норськi". Iнодi до класу на останньому уроцi могла зазирнути завуч i сказати:

- Ерфуртськi на вихiд! Сьогоднi ваш автобус ╖де ранiше!

Ерфуртськi пiдхоплювалися, швидко збирали сво╖ портфелi, хапали верхнiй одяг та вибiгали до стоянки. Так само могло бути i з норськими, i з ваймарськими. А iнодi навпаки нам могли оголосити, що автобус при╖де за пiвгодини чи навiть бiльше. Ерфуртським та норським пропонувалося погуляти навколо школи, позайматися в актовому чи спортивному залi, а ми, ваймарськi, могли ╖хати самi.

Наш Ваймар

Гарнiзонних дiтей було найбiльше, пiсля школи вони грали в гарнiзонi, там у них були дитячi та спортивнi майданчики та свiй Будинок Офiцерiв, де демонструвалися фiльми. До мiста ╖х не пускали. Норськi теж з нiмцями не стикалися, вони жили у закритому мiстечку Нора, в якому також була своя iнфраструктура з магазинами, дитячим садком та майданчиками, з Будинком Офiцерiв та офiцерським рестораном. Ерфуртських теж возили iз закритого гарнiзону, i тiльки ми вiльно ходили по всьому Ваймару, бо нашi батьки працювали у рiзних радянських установах, розкиданих по мiсту. Яким був наш Ваймар, я зараз спробую розповiсти.

Неподалiк нашого будинку лiворуч та далi по вулицi знаходилася нiмецька школа. До не╖ ми ходили всього два рази: один раз просто, щоб подивитися де i як навчаються нiмцi, а вдруге зустрiчали зi школи нашу подругу-нiмкеню Марину. Марина була наполовину росiянкою: ╖╖ мама була нiмкенею, а тато - росiянин, але вiн уже помер, тому в Союз вона ╖здила дуже рiдко до росiйських бабусi та дiдуся. ╥╖ мама непогано говорила росiйською мовою i часто спiлкувалася з жiнками з нашого будинку, а Марина грала з нами. Таким чином вона практикувала росiйську, а ми - нiмецьку. Через два будинки за нашим, праворуч, на околицi мiста знаходився нiмецький Дитячий Будинок, у якому мешкали нiмецькi дiти-сироти. У тому будинку вони жили, ╖ли i грали, а навчалися у тiй самiй школi, що й нiмцi нашого району.

Далi по дорозi за Дитячим Будинком був занедбаний сад, але тут, у Ваймарi, вiн не став для нас таким рiдним, як у Грiммi. Побувавши в ньому всього два рази навеснi i один раз влiтку, ми викреслили його з нашого кола прогулянок.

Мiж двома росiйськими будинками, що знаходилися через дорогу вiд нашого, розташовувався невеликий двоповерховий приватний нiмецький будинок. Нiмецька родина жила на другому поверху, а на першому у них була своя пекарня та приватна крамничка. У цьому магазинчику ми майже щодня купували хлiб, а кожно╖ недiлi - торти. У нас в Союзi у тi часи торти можна було купувати тiльки цiлими, а в цьому магазинчику вони одразу були порiзанi на порцi╖. Можна було купити хоч весь торт, акуратно порiзаний на порцi╖, а можна було купувати шматочками. Щосуботи ми купували по чотири шматочки, намагаючись щоразу спробувати якийсь новий. Нiмка-господиня завжди зустрiчала нас привiтно i допомагала вибрати тi з тортiв, якi ми ще не куштували. ╥й було дуже при╓мно, що ми розмовля╓мо нiмецькою.

Далi за нiмецькою школою був магазин самообслуговування iз трьома касовими апаратами на виходi. Таких магазинiв у нас ми ще не бачили. Ходячи туди за продуктами, ми з Маринкою намагалися потрапити до тi╓╖ каси, де сидiла сива лiтня нiмкеня з золотими сережками-крапельками, яка завжди нам усмiхалася. Обслуговуючи нас, вона завжди з нами розмовляла i допомагала називати нiмецькою тi продукти, назви яких ми ще не знали. Ми старанно ╖х повторювали, а наступного дня вже могли називати та вчити новi. Виявилося, що з усiх росiян, якi ходили до цього магазину, нiмецькою розмовляли тiльки ми з Маринкою. Iншi або говорили росiйською, або пояснювали жестами. Нашi мама та тато в магазини не ходили, ╖м було нiколи, купiвля продуктiв тепер входила до наших обов'язкiв.

Якщо пройти вiд нашого будинку праворуч до наступного перехрестя, далi пройти перпендикулярною вулицею до перехрестя, на якому стояла телефонна будка, потiм ще трохи наступною вулицею, можна було потрапити до прохiдно╖ радянсько╖ комендатури. Тут, за парканом знаходилися комендатура, КЕЧ (Комунально-Експлуатацiйна Частина), банк та радянськi продуктовий i промтоварний магазини.

У магазинах працювали i нiмкенi, i нашi, на територiю комендатури пускали не лише наших, а й деяких нiмцiв. Так, наприклад, нас з Маринкою солдати приймали за нiмкень, але проте пропускали через КПП безперешкодно, називаючи нас нiмецькою Цвiллiнгер (близнючки). Ми вiдповiдали ╖м теж нiмецькою, щоб вони не розчаровувалися. У радянськi магазини на територi╖ комендатури нам ходити було не треба,

ми приходили на роботу до мами. До речi, наша сусiдка Парусимова теж працювала там, тiльки у КЕЧi.

Мама влаштувалась бухгалтером у банк i заробляла майже половину татово╖ зарплати - це було навiть бiльше, нiж середня нiмецька зарплата. Працювати там було важко, багато, але мама отримувала задоволення вiд тако╖ велико╖ зарплати.

Бiля комендатури було ще зо два росiйськi будинки, в одному з яких жила Маринчина класна керiвниця, наша вчителька iсторi╖. Комендатурських дiтей та вчителiв до школи возили окремою машиною.

Навпроти комендатури знаходилася велика нiмецька Кiрхе (церква) Петра та Павла. Всередину нас не пускали, але через дверi ми могли бачити цю Кiрху зсередини. Вiд площi перед Кiрхою до центру мiста розходилося кiлька вулиць. Вулиця правiше вела до театру, перед яким стояв пам'ятник Гете та Шиллеру, а далi йшла пiшохiдна центральна дорога, вздовж яко╖ розташовувалися рiзнi магазини, кафе, музе╖ тощо.

Тут ми вперше потрапили до платного туалету. Невеликий одноповерховий будиночок ховався пiд розлогим деревом навпроти театру. Увiйшовши до нього, ми потрапляли до затишного, чистого холу, в якому при╓мно пахло, а перед невеликим екраном телевiзора сидiла акуратна лiтня нiмкеня i пила чай. Якщо ми не мали двадцяти-пфенiнгових монет, вона могла ╖х помiняти. Опустивши в щiлину на дверi монетку, ми могли увiйти до чисто╖ туалетно╖ кабiнки. На виходi можна було вимити руки з ароматним милом.

Вулиця лiворуч вела до мiського Будинку Офiцерiв. Це була будiвля, схожа на палац.

З внутрiшнього його боку розляглася доглянута територiя з клумбами та дорiжками. У Будинку Офiцерiв показували радянськi фiльми, проводили урочистi заходи та концерти. Там же був i Вечiрнiй Унiверситет, у якому викладав фiлософiю наш тато. З мiста до Будинку офiцерiв можна було потрапити через центральний вхiд, але ми ним нiколи не користувалися. Ми ходили до Будинку Офiцерiв та бiблiотеки через внутрiшню територiю.

Лiворуч вiд цi╓╖ територi╖ був крутий мур, з якого стiкав невеликий водоспад, що витiкав з мiського басейну. Пiднявшись сходами на цю стiну, ми потрапляли на верхнiй ярус мiста i йшли до басейну. Рiчки чи озера у Ваймарi не було, всi ходили купатися у вiдкритих басейнах.

Вхiд на територiю басейнiв був платним. Неподалiк входу було кiлька павiльйонiв з морозивом, напоями, смаженими сосисками та iншими перекусами. На територi╖ розташовувалися шезлонги, а басейнiв було три: один зовсiм мiлкий для дiтей, якi не вмiють плавати; другий - трохи глибший для старших дiтей; а найбiльший глибиною до трьох метрiв для тих, хто хотiв плавати. Вода у басейнах не пiдiгрiвалася i була дуже холодною. Ми з Маринкою вже вмiли плавати, тож розташовувалися бiля великого басейну. Брали ми з собою купальники та лазневi махровi халати, в якi закутувалися, вилазячи з басейну. Усi нiмцi теж вiдпочивали в таких халатах - вода у басейнi була градусiв близько вiсiмнадцяти.

Праворуч територiю Будинку Офiцерiв вiдокремлювала вiд мiста довга будiвля бiблiотеки, до яко╖ ми вже самi ходили майже щотижня.

Дорогою вiд Будинку офiцерiв до Комендатури прямо на вулицi продавали чудовi смаженi сосиски в маленькiй булочцi з нiмецькою гiрчицею. Булочка коштувала всього 5 пфенiнгiв (менше двох копiйок), а нiмецька гiрчиця була не такою гiркою, як росiйська, i трохи кислуватою. Сосиски називалися "братвурст" (смажена ковбаса).

Iнша дорога вела вiд Будинку Офiцерiв до центру, на пiшохiдну вулицю та до театру. На ╖╖ розi був магазин морозива, в якому продавали морозиво рiзних сортiв. Одна кулька такого морозива, покладена на вафельну тарiлочку, коштував лише десять пфенiнгiв. Враховуючи, що курс рубля до нiмецько╖ марки був три до одного, кулька морозива в перерахунок на нашi грошi коштувала трохи бiльше трьох копiйок. Ми намагалися щоразу брати новi кульки, щоб спробувати всi види морозива.

З пiшохiдного центру ми могли спуститися вулицею до базарно╖ площi та Герцогського палацу. Цiлий тиждень ця площа була порожньою, а по суботах на нiй ставилися прилавки i продавалися рiзнi продукти, що привозилися з навколишнiх сiл.

На цiй же площi стояла i будiвля готелю "Елефант" ("слон") зi скляними дверима, на яких золотою та чорною фарбою було намальовано слона та написано назву.

Потрапити на Базарну площу можна було вулицею, яка йшла вiд центрально╖.

Все це коло мiста було нашим з Маринкою, тобто таким, де ми бували майже кожного дня. А в недiлю пiсля снiданку ми вирушали в походи з мамою та татом шукати новi маршрути, новi вулицi та будiвлi, музе╖ та пам'ятнi мiсця. Ми вiдвiдували будинок-музей ╫ете, будинок Шиллера, парк на рiчцi Iльм, мiський цвинтар з його пам'ятниками, склепами та прекрасними дорiжками, будiвлю бiблiотеки Анни Амалi╖, будiвельний музей Баухаус, мiський палац, музей художника Кранаха та багато iнших. А за мiстом ми ╖здили в Бухенвальд та в замок Бельведер.

Ще 1967 року, коли ми жили в Iвано-Франкiвську, у Радянському Союзi запровадили п'ятиденний робочий тиждень. Маючи два вихiднi, мапи всi сво╖ справи намагалися зробити в суботу, коли ми з Маринкою були у школi. Тато займався, мама прала та готувала на тиждень, а недiля була повнiстю вiльною. У нас був лише один вихiдний. Гуляючи мiстом, ми заходили пообiдати в якийсь невеликий ресторанчик, тому мама на вихiднi ╖жу не готувала.

I вiдвiдування музе╖в, i по╖здки за мiсто, i перекуси в ресторанчиках коштували чималих грошей. Нашi спiввiтчизники обурювалися, що ми ╖х так тринька╓мо:

- Хоч би дiтей iз собою не брали! Адже вони все одно нiчого не запам'ятають! Тiльки даремно грошi витрача╓те! Краще б щось купили i привезли додому в Союз! - Казали вони.

Але мапи ╖х не слухали. I правильно робили - як бачите, ми все запам'ятовували, а тi враження залишилися з нами на все життя. I цi враження могли сильно вiдрiзнятись вiд тих, якi отримували батьки. Наприклад, замок Бельведер, який перебував у парi кiлометрiв за мiстом. Вiн був дуже красивим i урочистим, територiя доглянута, всерединi багато старовинних меблiв i картин, стародавнiй механiчний настiльний годинник, який досi ходив i показував правильний час, бальнi сукнi та камзоли, представленi на манекенах... Але мене найбiльше вразило каретне крило, де були зiбранi карети за кiлька столiть. Карети були i простими, i багато прикрашеними, з гербами та вензелями. Усерединi ╖х часто оббивали оксамитом, шовком чи парчою. Але це не головне.

Найцiкавiшою виявилася розповiдь екскурсовода про те,

як мандрiвники ходили до туалету. Виявля╓ться, м'яке сидiння в каретi могло вiдкидатися, а пiд ним у дерев'янiй дошцi була дiрка, через яку й справлялися всi потреби просто на ходу!

Як же без навчання?

Як же розповiдати про сво╓ життя, не згадавши про навчання? Спробую розповiсти про нього. Коли я потрапила до 5-А класу, мене посадили за другу парту бiля стiни. Попереду мене опинилися два брати-близнюки Оскiрко Юрко та Сашко. Я ╖х запам'ятала тому, що саме цього дня у стiнгазетi, що висiла над мо╓ю партою, помiстили карикатуру, на якiй тореодор показував бику щоденник iз червоними двiйками, та пiдпис пiд нею: "Тореодор! Наближа╓ться бик! А Юра Оскiрко йому свiй щоденник!"

Зi свого щоденника я вийняла листочок, на якому були записанi iмена вчителiв з рiзних предметiв у попереднiй школi, i вставила новий, переписавши предмети та iмена вчителiв цi╓╖ школи. Старих я одразу забула.

Новеньких учнiв зазвичай вiдразу питати не починали, давали можливiсть адаптуватися до ново╖ школи протягом трьох тижнiв. За цей час я могла придивитися i до учнiв, i до вчителiв. Так, наприклад, я помiтила, що пiд час урокiв географi╖, коли мова заходила про клiмат, усi отримували двiйки, максимум трiйки. Проаналiзувавши ситуацiю, я зрозумiла, що вчителька недостатньо чiтко пояснила, як користатися клiматичною картою. Усi намагалися зазубрити з пiдручника цифри температури, вологостi тощо, але вони з кра╖ни до кра╖ни були дуже схожими, тож дiти помилялися. Проте на картi на лiтнiх та зимових лiнiях було все написано! Навчившись читати цi карти, я не чекаючи, коли мене викличуть, сама пiдняла руку саме тодi, коли треба було розповiдати про клiмат Африки. Всi сидiли, втягнувши голови в плечi, поки вчителька вела пальцем по прiзвищах в журналi, i тут я пiдняла руку:

- А можна я?

- Новенька? Як тво╓ прiзвище?

- Цимбалюк.

- Гаразд, виходь до дошки.

Я вийшла i почала розповiдати i про зимовi температури, i про лiтнi, i про перiоди дощу чи посухи, i все це з точними цифрами. Вперше на уроцi географi╖ у цьому класi хтось отримав п'ятiрку. Надалi я просто щоразу пiднiмала руку на темi "Клiмат" та отримувала п'ятiрку. Якось вчителька навiть сказала:

- Чому про клiмат розповiда╓ лише Цимбалюк? Невже нiхто бiльше не може вивчити?

А навiщо вчити, коли все i так написано на картi?

***

Якось на уроцi росiйсько╖ мови додому задали написати п'ять прислiв'╖в про роботу. До речi, такi прислiв'я були написанi у пiдручнику трохи далi через одну сторiнку. Бiльшiсть просто переписали ╖х собi в зошити: Без труда не витягнеш рибку зi ставка. Робота та праця все перетруть. Хто не працю╓, той не ╖сть... I так далi.

Менi це здалося нудним. Я вирiшила написати зовсiм iншi, не прийнятi у школi прислiв'я. Покопавшись у бiблiотецi, я обрала такi: Вiд роботи конi дихнуть. Робота не вовк, у лiс не втече. Роботи багато, а користi мало. Вiд праць праведних не наживеш палацiв кам'яних. Вiд роботи не станеш багатим, вiд роботи станеш горбатим. Якщо хочеш попрацювати, ляж, поспи i все пройде!... I ще якiсь, усiх ╖х було десять, але я деякi забула.

Перед уроком дехто, як завжди, попросили списати. Списувати я завжди давала. Дала свiй зошит, вони подивилися, але списувати мо╖ прислiв'я чомусь не стали. На той час зошити для перевiрки збирали щодня, а ╖м на змiну роздавали iншi. Коли наступного дня нам роздали зошити, у мене стояла п'ятiрка.

- А чому у Цимбалюк п'ятiрка! - Обурився хтось. - Вона ж неправильнi прислiв'я написала!

- Ви сво╖ прислiв'я списали з пiдручника. - Заперечила вчителька. - А Цимбалюк попрацювала самостiйно та знайшла зовсiм iншi прислiв'я. До того ж замiсть п'яти вона ╖х написала десять, i все - без помилок!

***

Наближався Новий 1970 рiк. Я знову захотiла незвичайний костюм. На цей раз тато робив менi костюм мушкетера, а маску лiпив на обличчi так само, як у Забайкаллi. Маринка знову захотiла бути снiжинкою.

- Маринко! Ти ж смаглява, яка ж ти снiжинка? Придумай

щось iнше!

Але Маринка знову стояла на сво╓му. Тих капронових суконь, якi у нас були ранiше, вже не було, мамi довелося шити Маринцi нову.

На новорiчному ранку виявився ще один мушкетер iз нашого класу, але вiн був без маски. Я пiдiйшла до нього i сказала:

- Привiт! Як нам зi шпагами танцювати?

- Не знаю. - Вiдповiв вiн.

Раптом я здогадалася, що якщо я чоловiк, то запрошувати хлопчика не можу, а тому схаменулась i вирiшила запросити якусь дiвчинку. Вiдходячи вiд мушкетера, я почула за спиною:

- Хто це був?

- Не знаю, мабуть, якесь дiвчисько, он яке волосся довге!

А волосся у мене i справдi вiдросло вже нижче плечей. I все ж я пiдiйшла до дiвчинки в яскраво жовтiй сукнi i запросила ╖╖. Ця дiвчинка була iз четвiрки, яка на всiх шкiльних концертах танцювала "Л╓тку-╢нку". Не просто стрибали, ставши у ланцюжок, а танцювали естрадний танець у парах з переходами та поворотами. Для виступiв ╖м пошили однаковi атласнi сукнi, лише рiзного кольору: жовту, червону, зелену та синю. Пiсля кiлькох концертiв я подумала, що навiть пiд цi сукнi можна було б поставити ще хоча би кiлька танцiв.

***

Уроки спiву у цiй школi проходили дуже нудно. Вчителька намагалася навчити нас на кiлька голосiв спiвати старовинну пiсню:

Матiнко, матiнко, що у полi курно?

Матiнко, матiнко, що у полi курно?

Дитятко, дитятко, конi розгулялися!

У передмовi до пiснi вчителька розповiла, що ранiше дiвчаток видавали замiж рано, iнодi навiть з восьми рокiв. I ось дiвчинку збираються видати замiж, за нею ╖де наречений iз друзями. Дiвчинка бо╖ться i пита╓ матiнку, чому в полi здiйнявся пил, а матiнка заспокою╓ ╖╖, кажучи, що це просто конi розгулялися. Цю темно-сiру курну картину я уявила i запам'ятала на все життя, а спiвати таку пiсню менi не хотiлося, тому я мовчала.

- Чому ти не спiва╓ш? - Запитала вчителька.

- Тому що я спiваю як мiй тато! - Вiдповiла я.

- А як вiн спiва╓?

- Чудово! - Вiдповiла я i розповiла той анекдот, який тато щоразу розповiдав про себе, якщо мова заходила про спiви. - Якось ми з татом вийшли на сцену у Великому театрi та заспiвали кiлька пiсень. Люди були в такому захватi, що навiть не аплодували, а кинулися до сцени, пiдняли нас на руки та понесли по всьому мiсту! Щоправда, на мосту через рiчку вони нас опустили на землю i розiйшлися, бо там було написано: "Смiття та всяку погань з мосту не кидати!"

Весь клас розсмiявся, а вчителька сказала, щоби я спробувала заспiвати. Я спробувала, але спецiально фальшивила так, що в само╖ вуха в'янули. Тодi вчителька дозволила менi не спiвати, а сидiти тихо. Що менi й треба було: я стала просто малювати, i малювала надалi на всiх уро-

ках спiву.

***

Уроки малювання у цiй школi також були iншими. Тут вчителька вчила нас малювати лише простими олiвцями, враховувати напрямок свiтла, розподiляти свiтлотiнi, створювати за допомогою штрихування об'╓ми та вiдблиски. Ми малювали з натури вази та геометричнi фiгури.

Вчителька математики вражала всiх сво╓ю жестикуляцi╓ю. Хлопчаки прозвали ╖╖ "Ленiн", оскiльки пояснюючи новий матерiал, вона жестикулювала, як Ленiн на броньовику, викидаючи вперед то одну, то iншу руку, стаючи в проходах класу в "Ленiнськi" пози, iнодi могла навiть сiсти на свiй стiл. Усi з такою увагою дивилися на не╖, що слухати, про що вона каже, не могли. Добре, що наша мама могла пояснити менi вдома весь матерiал, i я вирiшувала завдання на вiдмiнно. У бiльшостi бiльше, нiж на три не виходило. Щоправда, до кiнця року ця вчителька по╖хала i нам дали iншу, спокiйнiшу.

Пiсля весняних канiкул iз класа вибули Оскiрки та ще пара чоловiк, а ╖м на змiну прийшло кiлька iнших. Тепер вони були новенькi, а не я. У класi з'явилася дiвчинка на прiзвище Тупица, з не╖ смiялися не лише нашi однокласники, а й учнi iнших класiв. Вона була маленькою, навiть меншою за мене. Одного разу, коли я гуляла бiля школи, чекаючи на наш автобус, що спiзнювався, до мене пiдiйшли два якихось хлопчики i один з них, показуючи на мене пальцем iншому, сказав:

- Прiзвище Тупица! Тупица!

- Мо╓ прiзвище Цимбалюк! - Вiдповiла я. - Чув дзвiн, а не зна╓ш, де вiн!

- Менi сказали, що Тупица маленька.

- Вона ще менша за мене! - Вiдповiла я i пiшла до стоянки.


***

Весною нас повезли на "Дружбу". Все було так само, як i в Грiммi, тiльки в концертi було кiлька наших номерiв: хорова пiсня, танець "Л╓тка-╢нка" i якийсь росiйський народний хоровод. Щоправда, пiсля застiлля нам дозволили трохи поспiлкуватись iз нiмцями.

- Це росiйський Iван! - Смiючись, представляли нiмцям нашi хлопчики Ваньку Долотова, який при╖хав iз росiйсько╖ глибинки та ╓диний у класi мав таке росiйське iм'я.

Нiмцi всiх нас, звiдки б ми не при╖хали, називали руськими. А у класi в нас переважали укра╖нцi та татари, були також казахи, ╓вре╖, росiяни... Я була записана, як укра╖нка. Нацiональне питання в радянських школах за кордоном нiколи не стояло, всi ми були радянськими, а у нiмцiв усi називалися руськими.

Дорослi нiмцi ставилися до росiян добре чи вдавали, що ставляться добре, тодi як нiмецькi дiти часто обзивалися:

- Росiйськi свино-собаки! - Кричали вони, проходячи повз нашi будинки.

Та й вулицю, на перехрестi яко╖ стояв наш будинок замiсть Швабе Штрассе (Лебедина вулиця) називали Швайне Штрассе (Свиняча вулиця).

Якось неподалiк вiд наших будинкiв група нiмецьких хлопчакiв, побачивши нас, коли ми грали у класики, як зазвичай почала кричати:

- Росiйськi свино-собаки!

Ми звикли до таких обзивалок i iгнорували ╖х, вдаючи, що або не чу╓мо, або не розумi╓мо ╖х. Нiмкеня Марина, яка грала з нами, дуже ображалася i обурювалася. ╥╖ ми також навчили не звертати на це уваги. Але одного разу до звичайних обзивалок якийсь хлопчик додав явно антирадянськi побажання:

- Росiйськi свино-собаки! Забирайтеся додому, росiйськi окупанти! Мало ми вас пiд час вiйни знищили! Був би автомат, я б вас усiх перестрiляв! - Зрозумiло, все це вiн кричав нiмецькою.

Раптом звiдкись з'явився нiмецький полiцiянт, вiн схопив хлопця за комiр, а потiм з усього розмаху вдарив кулаком в обличчя. Хлопчик упав, все обличчя було в кровi. Полiцейський кричав на хлопця i замахувався на нього ногою, цiлячись у живiт. Хлопчик вiдповзав по асфальту i плакав, кажучи, що бiльше так не буде.

Спочатку ми здивувалися. Ми нiколи не бачили, щоби дорослi так били дiтей. Дiвчата потихеньку почали обурюватися, а хлопчаки почали виправдовувати полiцейського:

- У них такi порядки. Не можна обзивати росiян, це може

призвести до фашизму.

Полiцейський, озираючись на нас, схопив хлопця за комiр

i кудись поволiк.

Вдома ми з Маринкою розповiли про це батькам. Нам було шкода хлопчика, ми вважали, що тi обзивалки на наш рахунок були зовсiм невинними.

- Як можна було так бити дитину? - Обурювалися ми.

На що тато нам вiдповiв:

- А може, той полiцейський рятував хлопця. Адже хтось, хоч iз наших, хоч iз нiмцiв, мiг донести на нього. Якби полiцейський у всiх на очах не побив хлопця, то могли би заарештувати та розстрiляти всю його родину.

- За що?

- За антирадянськi настро╖, за фашизм. А так нiмець його покарав, побив i потяг до батькiв, щоби провести виховно-пояснювальну роботу iз ними. Заходи вжито - нiкого розстрiлювати не треба.

***

У багатьох нiмцiв у НДР залишилися родичi в ФРН, але перейти на "буржуазний" бiк ╖м не можна було. Однак деяким нiмцям вдавалося туди перебратися. Так, наприклад, нам дуже подобалася одна iз ведучих схiднонiмецького телебачення. I раптом вона зникла. А приблизно через мiсяць ми ╖╖ знову побачили, але вже на захiдному каналi. До кордону вiд Ваймара було недалеко, тому наш телевiзор ловив i схiднi, i захiднi програми.

- Отже, якимось чином ╖й вдалося перейти кордон. - Сказав тато.

А ми з Маринкою дуже за не╖ радiли.

На дозвiллi

Ми ставали дорослiшими i наше дозвiлля поступово змiнювалося. Тепер ми не грали у вiйну, бiгаючи нарiвнi з хлопчиками з палицями в руках. Все бiльше ми грали в класики, але не такi, в якi грали в Радянському Союзi, а поворотнi. Класики малювалися, як дев"ять клiтин у квадратi три на три, а до середнього квадрата переднього ряду домальовувалася десята клiтинка. Клiтинки були маленькi, на двi стопи, нумерувалися не по порядку, а врозкид. Стрибати треба було двома ногами одночасно, стаючи бiля клiтки "10", iз клiтини в клiтину так, щоб не наступити на лiнiю i не зрушити ноги пiсля приземлення.

Щоб правильно потрапити в клiтинку, доводилося пiд час стрибка просто в повiтрi розвертатися. Важче за все було потрапити в 4, 5 i 8 клiтину, оскiльки вони знаходилися далi вiд старту. А у клiтину 10 треба було стрибати з боку клiтинки 8. Граючи в такi класики ми дуже розвинули свою стрибучiсть з мiсця. У хлопчикiв так не виходило, ╖м доводилося розбiгатися, але через це при приземленнi вони не намертво ставали на асфальт, а злегка ковзали, що означало помилку.

***

Взимку ми спочатку, як i всi, каталися на санчатах iз гiрки, розташовано╖ бiля нiмецького Дитячого Будинку, але потiм нам це набридло. У тi днi, коли снiг випадав, ми з Маринкою ставали архiтекторами - ми будували снiговi замки. Спочатку скочували велику кулю снiгу, а потiм надавали ╖й форму куба i починали вирiзувати вiкна, дверi, балкони, лiпити колони та вежi, банi та прибудови. I нашi, i нiмцi приходили дивитися на цю творчiсть, але нiхто навiть не намагався щось подiбне повторити. Нажаль, снiг у Ваймарi випадав не часто.

Маринка навчилася не конфлiктувати з дiтьми у дворi, проте в нас почастiшали домашнi бiйки, билися ми з нею майже щодня, голосно верещачи. Сусiди жодних претензiй не висували - ми просто бешкетували. Через те, що ми завжди були разом, мама нiколи не розбиралася, хто винний, i завжди карала нас обох разом. Маринка зрозумiла це i iнодi, як справжня вреднюка, спецiально робила щось погане. Мама нас карала - саджала на окремi стiльцi посеред кiмнати, з яких не можна було вставати до закiнчення покарання. Маринка сидiла i зловтiшалася:

- Отак! Ти нiчого не робила, а тебе покарали!

- Але ж тебе теж покарали!

- То й що? Мене за справу, а тебе просто так! - ╥й приносило задоволення те, що мене карають без вини.

Та все одно ми були сестричками, я завжди була на ╖╖ боцi i завжди за не╖ заступалася.

Тепер ми самостiйно ходили до бiблiотеки при Будинку Офiцерiв. Прiоритетним жанром для нас стала фантастика, хоча ми читали також iсторичнi та пригодницькi романи i детективи. Поряд iз улюбленими журналами "Наука i життя", "Технiка молодi" та "Знання - сила", якi ми виписували, ми вiдкрили для себе науково-популярнi книги видавництва "Еврика". Нам було цiкаво читати в популярному та цiкавому викладi про фiзику та iсторiю, геологiю та космос, бiологiю та антропологiю, про iсторiю мов та традицi╖ народiв, про палеонтологiю та рiзнi винаходи, знахiдки i взагалi про багато такого, про що ми ранiше нiколи навiть не чули. До бiблiотеки ми ходили щотижня i брали зазвичай три-чотири художнi книги та двi з серi╖ "Еврика".

***

З настанням весни ми з Маринкою вiдкрили для себе ще й мiсцеве горище. Взагалi, через те, що житло за кордоном для всiх було тимчасовим, на горища нiхто не заглядав i нiчого там не складав. Там тiльки накопичувався багаторiчний пил. Зiбравши ще кiлькох дiтей, ми привели частину горища в порядок, вимивши його вiд пилу, розставили "меблi" з ящикiв, принесли "вазочки" з пляшок, постелили "скатертину" - невеликий рушничок, i почали там грати. Ми могли розповiдати якiсь цiкавi iсторi╖ чи те, що вичитали у книгах. Взагалi, згадуючи зараз, я бачу, що розповiдала переважно я, iнодi Маринка та Iра з квартири навпроти, решта майже завжди слухали. Саме тодi менi почали снитися пригодницькi та фантастичнi сни, якi я й переказувала друзям. Iдея записувати ╖х до мене тодi ще не прийшла.

А ще ми з Маринкою влаштовували тут сво╖ виставки картин. Якщо ранiше ми бiльше любили малювати кольоровими олiвцями та фарбами, то тепер найчастiше у нас були чорно-бiлi малюнки з тiнями та напiвтонами, намальованi простим олiвцем так, що жодного сантиметра, не охопленого олiвцем, на листку не залишалося. Цi картинки могли бути у пiв альбомного листка або навiть у чверть. А ще ми малювали великi картини фарбами на альбомних аркушах. Так, наприклад, пiсля по╖здки до Саксонсько╖ Швейцарi╖ Маринка дуже схоже передала гiрський пейзаж, помiтивши, що в променях сонця, що заходить, скелi вiдливають не лише сiрим i коричневим, а й фiолетовим з синьо-зеленим. А з мо╖х великих картин менi дуже подобалося "Полювання на мамонта", де менi вдалося передати рухи первiсних мисливцiв, якi загнали мамонта в пастку i добивають його списами.

***

Нашi сiмейнi екскурсi╖ у вихiднi не обмежувалися лише Ваймаром та його околицями, ми ви╖жджали також i в iншi мiста. Величезне враження щоразу справляли гiрськi пейзажi Саксонсько╖ Швейцарi╖ неподалiк Дрездена, куди ми поверталися кiлька разiв.

тут треба було спецiально прокладеними для пiшоходiв стежками i мiстками. Щоб легше було ходити, при входi продавалися альпенштоки - гiрськi палицi з гострими металевими кiнчиками. Тут же продавалися бляхи з мiнiатюрними пейзажами Саксонсько╖ Швейцарi╖, якi можна було малесенькими гвiздками прибивати до альпенштокiв. Ми купили два таких альпенштоки, один з яких влiтку подарували дiдусю Вiталiю, а другий досi висить над лiжком мо╓╖ мами.

А потiм, при╖хавши додому, ми малювали гори по пам'ятi. Пам"ять у нас була хороша, ми запам"ятовували навiть свiтлотiнi на горах, батьки потiм впiзнавали по наших малюнках знайомi мiсця.

Ще на все життя запам'яталися одноденнi по╖здки до самого Дрездена. Зазвичай ми ви╖жджали рано-вранцi, коли було ще темно.

Щоб мене не захитувало, менi ще вдома давали пiгулки, завдяки яким я майже всю дорогу спала. Тато переживав, що, перебуваючи в загальмованому станi, я не зможу все як слiд роздивитися i запам'ятати, але я потiм все так докладно йому переказувала, що вiн заспоко╖вся.

Найбiльше у Дрезденi нам з Маринкою подобався палацовий комплекс Цвiнгер, а також музей коштовностей "Зелене склепiння".

У Цвiнгерi тодi розмiщувалися Дрезденська картинна галерея, музей порцеляни, фiзико-математичний салон та музей стародавньо╖ збро╖. Коли я потрапила туди через 18 рокiв, музею збро╖ там уже не було, а це було дуже цiкаво - старовиннi шпаги з кiнчиками, що заiржавiли вiд кровi, списи, гармати, арбалети, але найцiкавiше - лицарськi обладунки. Вони були дуже маленькi, адже середнiй зрiст лицарiв на той час був до 160 сантиметрiв. Були там i обладунки для коней, конi були великi.

Нам трапилася дуже хороша екскурсоводка по картиннiй

галере╖, яка говорила росiйською. Вона про кожну картину дуже багато розповiдала, а потiм удома тато доповнював ╖╖ розповiдь бiблiйними iсторiями. Навiть через багато рокiв, потрапивши туди знову, я розповiдала сво╖м сусiдам по кiмнатi все те, що почула тодi. На цей раз такого екскурсовода у нас не було.

На територi╖ Цвiнгеру нам дуже подобався фонтанний комплекс "Купальня нiмф" з бiлими статуями. Через 18 рокiв усi стату╖ вже були брудно-сiрого кольору - так сильно повiтря було забруднене вихлопними газами.

У музе╖ "Зелене склепiння" серед усiляких дорогоцiнних виробiв найбiльше вразив стiл, на якому iз золота та дорогоцiнного камiння було зроблено палац Великого Могола. Тут були не тiльки майстерно зробленi будинки, а й мiнiатюрнi чоловiчки, конi, верблюди, слони...

Ми були в такому захватi, що могли б стояти бiля нього

годинами, розглядаючи кожну деталь, але музейники довго нам там стояти не дозволяли. Подивившись на палац хвилин з п'ятнадцять, ми вiдходили до iнших експонатiв, а потiм знову поверталися до столу.

***

Влiтку ми з Маринкою майже щодня ходили до басейну. Мапи йшли на роботу рано-вранцi, ми могли поспати, скiльки хотiли, потiм вставали, снiдали i йшли до басейнiв через внутрiшнiй двiр Будинку Офiцерiв. Там ми плавали до обiду, поверталися додому, розiгрiвали обiд, обiдали, а потiм лягали читати чи сiдали малювати. Тато обурювався, що ми все лiто проводимо не на вулицi, а вдома на лiжках. Тодi ми почали будувати собi на подвiр'╖ пiд вiкнами нашого будинку намет: натягували мiж двома деревами мотузку, прищiпками прикрiплювали до не╖ два пледи так, щоб вони звисали до землi, розтягували вiльнi кiнцi убiк i притискали цеглою. Виходив двосхилий намет. Усерединi ми стелили ще один плед i лежачи на ньому могли читати чи малювати так само, як удома.

Але татовi тiльки здавалося, що ми весь час лежимо вдо-

ма, адже вiн приходив надвечiр, коли ми вже втомлювалися. Насправдi ми знаходили час i для прогулянок мiстом. Того лiта у дорослих нiмкень з'явилася мода ходити у дуже коротких сукнях, з пiд яких було видно трусики, i босонiж. При чому у мiсто нiмкенi виходили взутими, потiм у пiшохiднiй зонi роззувались i носили босонiжки в руках, а на звичайних вулицях знову взувались. Ми з Маринкою ходити босонiж навiть не намагалися, а сукнi у нас були нормально╖ довжини.

У радянську армiю теж прийшла нова мода. Ще 1969 року у Радянському Союзi запровадили нову, сучаснiшу форму. До лiта 1970-го вона дiсталася й Нiмеччини. Тепер парадна форма у солдатiв була зi штанами на випуск i ходили вони тепер не в чоботях, а в черевиках, а на погонах у них замiсть смужок з'явилися лiтери "СА" - "Сов╓тська Армiя", У нашому класi ╖х розшифровували як "Радянський Алкоголiк". Замiсть пiлоток солдати тепер так само, як i офiцери, носили кашкети.

Сочi - 1970

У серединi лiта ми по╖хали у вiдпустку. Вирiшили ╖хати з Бреста одразу до Сочi, не за╖жджаючи до Тернополя. Як завжди, ми гуляли Брестом. i зайшли пообiдати до мiського ресторану. До нас пiдiйшов молодий офiцiант. Ми з Маринкою звернули увагу, що штани у нього були незвичайними: висока талiя з широким поясом, застiбнутим на два гудзики-кнопки, ширинка застiбнута на блискавку, а штанини розширюються вiд колiна, як матроськi кльоши - до Радянського Союзу теж прийшла нова мода. Батьковi новомоднi штани поки не купили, а ми з Маринкою вже одягалися по-новому. Мама працювала, тому шити нам цього року не могла, ми з Маринкою самi вибирали собi сукнi та босонiжки у магазинах Ваймара.

Особливо нам подобалися жовтi бавовнянi сукнi з металевими золотистими ╜удзиками по кокетцi та з золотис- тими пряжками на поясах.

I хоча нам було всього 12 та 11 рокiв, нас, через однаковi сукнi, в одному iз сочинських магазинiв прийняли за продавчинь. Ми стояли осторонь, поки мама зi сво╓ю сестрою В╓ттою щось розглядали, коли до нас пiдiйшла якась жiнка i запитала, чи ╓ у продажу сукнi великих розмiрiв. Ми з Маринкою перезирнулись i сказали, що ми не ╓ продавцями. Жiнка здивовано пiдняла брови та вiдiйшла.

Прабабуся Вiра жила в окремiй квартирi зi сво╖м чоловiком Олексi╓м Iвановичем, який, виявля╓ться, ранiше був дуже вiдомим ковалем. Вiн розповiдав, що при будiвництвi будiвлi Сочинського вокзалу саме йому та його бригадi довiрили кувати фiгурнi ╜рати, що прикрашають вокзал.

А вокзал у Сочi i справдi дуже гарний з його арками, баштами, ╜ратами, двориками, фонтанчиками. Ми там гуляли часто: i коли при╖жджали чи ви╖жджали, i коли зустрiчали чи проводжали родичiв, i коли сiдали на електричку для подорожей за мiсто на шашлики.

Майже одночасно з нами до Сочi при╖хала i В╓тта з сiм'╓ю. Нашiй сестрi Наталцi вже було 9 рокiв.

До речi, того лiта на нас звертали увагу не тiльки хлопчаки-однолiтки, а й навiть набагато молодшi. Дехто навiть не соромився робити нам комплiменти, як, наприклад, коли ми пили газовану воду з автоматiв.

Для тих, хто не зна╓, що таке автомати iз газованою водою, поясню. Такi автомати стояли на всiх вулицях, у них були склянi гранованi склянки, якi треба було ополiскувати, натискаючи на дно автомата перевернутою догори дном склянкою. З дна било кiлька струменiв чисто╖ води. I жодних миючих засобiв - заразитися нiхто не боявся. Потiм треба було поставити склянку пiд отвiр та кинути монетку. За одну копiйку до склянки вибiгала газована вода без сиропу, а за три копiйки - з сиропом.

***

Як завжди, батьки привезли всiм родичам подарунки з Нiмеччини - туфлi, сукнi, бiжутерiю. Однi туфлi, якi мама привезла для В╓тти, ╖й не пiдiйшли, i вона запропонувала мамi продати ╖х на ринку. На базар пiшли вдвох. Тiльки мама дiстала туфлi iз сумки, як до не╖ пiдiйшла жiнка:

- Ой, це нiмецькi? Скiльки ви за них хочете? - Жiнка розглядала туфлi, крутячи ╖х у руках. - Стiльки, скiльки тут написано? - На пiдошвi було прилiплено цiну - 45 марок.

Мама збиралася продати туфлi за курсом, що iснував тодi, один до трьох, тобто за 15 карбованцiв. Розгубившись, вона мовчала, але В╓тта вiдразу втрутилася:

- Так, як написано!

Жiнка не торгуючись дiстала грошi та пiшла дуже задоволена. А за тi грошi не лише купили В╓ттi новi туфлi в сочинському магазинi, а й обмили ╖х i ще залишилося - такi були цiни.

***

Гуляючи у парку Дендрарiй, ми бачили майже закiнчене будiвництво нового стацiонарного сочинського цирку. Дiдусь казав, що наступного року ми обов'язково до нього пiдемо.

На антресолях лоджi╖ дiдусь знайшов стареньку валiзку, з якою мама колись ходила до iнституту. Портфелi тодi були не в модi, сумочки теж, студенти ходили з валiзками. Ця валiзка була чорного кольору, з лаковано╖ клейончасто╖ пiдробки пiд крокодилячу шкiру, розмiром приблизно 30-35 на 25 сантиметрiв i глибиною близько 10 сантиметрiв. Застiбалася вона на металевi клямки, всерединi була оббита тканиною, на кришцi зсередини була зроблена кишенька для губно╖ помади i хустинки з прикле╓ним до не╖ дзеркальцем. Цю валiзку я взяла собi, складала в не╖ сво╖ олiвцi, малюнки та камiнцi, а ╖дучи, залишила ╖╖ в Сочi.

Цього року нам довелося купувати новi шкiльнi форми, бо зi старих ми вже виросли, а також новi пiдручники. Ну i, зрозумiло, всi "уснi" пiдручники ми читали вечорами перед сном, щоб потiм у навчальному роцi на них не вiдволiкатися, а поглиблювати свою ерудицiю за допомогою науково-популярних видань. Вже тодi я вивчала iсторiю не просто за датами i подiями, а уявляючи, що перемiстилася в той рiк на машинi часу. Я "бачила" не лише подi╖, а й будинки, вулицi, одяг людей, предмети побуту, взуття, зачiски... Коли я розповiдала, багато хто казав, що починають вiрити, що я там справдi була - так докладно та барвисто я все описувала.

Шостий клас

До Ваймара ми повернулися наприкiнцi серпня i вiдразу ж почали готуватися до школи.

На фото ми з сусiдками Танею Парусимовою та Iрою ╢рьомою перед по╖здкою до школи, 1 вересня 1970, Ваймар. Перехрестя Швабе Штрассе i Кранах Штрассе, видно приватний нiмецький будинок; росiйськi будинки знаходяться лiворуч i праворуч вiд нас. Шкiльний автобус пiд'╖жджав до правого будинкуi, ми жили в лiвому, там, куди ми дивимося.

Перше вересня у мене з того часу завжди асоцiювалося з гладiолусами - вони в цю пору року цвiли всюди, були рiзних форм та сортiв, рiзних кольорiв та розмiрiв. Не дивно, що до школи ми йшли з букетами гладiолусiв.

Нiмцi до школи з букетами не йшли, навпаки, зi школи вони йшли з подарунками - великими конусоподiбними пакетами, в яких було шкiльне приладдя та цукерки. Але це тiльки учнi молодших класiв. Старшокласники анi самi нiчого не отримували, анi вчителям нiчого не дарували.

Маринка перейшла до п'ятого класу i тепер, як i я, ╖здила до старшо╖ школи. Тепер разом ми були не лише вдома.

Усi ми в школi користувалися не звичайними лiнiйками чи трикутниками, а офiцерськими. Це були прямокутники з прозоро╖ пластмаси з лiнiйною розмiткою по одному краю i транспортиром навпроти, в ньому були вирiзанi рiзнi фiгури: кружечки рiзних дiаметрiв, пiвкола, овали та напiвовали, прямокутники та квадрати рiзних розмiрiв. З перших днiв Маринка винайшла спосiб створення малюнкiв з цих геометричних фiгур. Наприклад, щоб намалювати зайчика, треба було обвести на лiнiйцi великий овал - тулуб, прималювати до нього коло середнiх розмiрiв - голова, до не╖ домалювати два пiвовала - вуха i два кружечки - око i нiс. До тулуба внизу примальовувалися маленькi овали - лапки та кружальце - хвостик. Виходив напiвлежачий зайчик. Так можна було малювати i котикiв, i собачок, i корову, i крокодила... Потiм Маринка сама навчилася малювати людськi обличчя не простими овалами з очима, носом та ротом, а видiляти очнi западини, вилицi та пiдборiддя, надавати ╖м рiзних форм, щоб виходили рiзнi люди. Тато пояснив, що весь людський зрiст ма╓ дорiвнювати семи-восьми розмiрам голови, i ми стали дотримуватися цих пропорцiй. Крiм того, Маринка вiдкрила спосiб малювання правильних вигинiв тiла, рук, нiг. Ранiше, малюючи людей, ╖хнi руки ми намагалися сховати за спину чи до кишень. Розглядаючи репродукцi╖ картин iз Дрезденсько╖ галере╖, Маринка навчилася малювати кистi з пальцями. Я нiчого не винаходила, я тiльки повторювала за Маринкою. Вона навчиться чогось нового, покаже менi, а я потiм вчуся малювати так само.

Натомiсть я винайшла шпаргалки. Це були звичайнi листочки iз зошита, на яких я по порядку записувала формули i обводила ╖х у рамочки. Така шпаргалка вкладалася за прозору полiетиленову обкладинку зошита. Як тiльки вивчалася нова формула, вона одразу вписувалася туди. Заглянувши кiлька разiв у таку шпаргалку, ми запам'ятовували ╖╖ з фотографiчною пам'яттю, i на контрольних у не╖ вже заглядати не було потреби.

У нас з'явився новий предмет - геометрiя та новий пiдручник, яким вчителька була дуже незадоволена. Вона казала нам акуратно пiд лiнiйку перекреслити визначення у пiдручнику, а поряд пiд диктовку написати iнше, таке, як у старих пiдручниках. Спочатку я нiчого не розумiла, але потiм мама пояснила все по-сво╓му, я зрозумiла систему та логiку виведення доказiв, тож зубрити менi нiчого не доводилося - я просто виходила до дошки i виводила доказ, спираючись на те, що вчилося ранiше. Запам'ятовувати треба було лише теореми та аксiоми.

Наша сусiдка Таня Парусимова, яка вже навчалася у сьомому класi, захопилася хiмi╓ю. Вона накупила собi рiзних маленьких пробiрочок, колб, спиртiвок, маленький, але робочий мiкроскоп i пiсля урокiв возилася з ними. Нам спочатку теж було цiкаво, але потiм стало нудно - ми все ж таки були читачами та художниками.

Ми дуже любили ╖здити до Саксонсько╖ Швейцарi╖. Цi╓╖ осенi ми пiшли на екскурсiю до фортецi Кенiгштайн (Королiвська скеля).

знаходилася на вершинi гори, ╖╖ стiни продовжували стрiмкi скелi. За весь час ╖╖ iснування жоднi вороги ╖╖ жодного разу не взяли - просто оминали i йшли далi. Зi стiн цi╓╖ фортецi вiдкривалися чудовi кра╓види на околицi. Цiкаво було дивитися на малесенький теплохiд, що проплива╓ внизу по рiчцi Ельбi, на малесенькi будиночки мiстечок, а людей з тако╖ висоти взагалi не було видно.

А всерединi фортецi були i виннi льохи з величезними дiжками, i каземати, i найглибша криниця, вирубана крiзь скелю наскрiзь, i дно яко╖ було на рiвнi дна рiчки.

У цiй фортецi було винайдено нiмецьку порцеляну. Перебуваючи ув'язненим в Кенiгштайнi, алхiмiк Йоган Фрiдрiх Беттер у найсуворiшiй та╓мницi i пiд суворим наглядом протягом багатьох рокiв ставив сво╖ експерименти, поки на початку ХVIII столiття не винайшов фарфор, який за сво╖ми якостями нiтрохи не поступався китайському.

Потiм виробництво фарфору перенесли до мiста Майсен, до замку Альбрехтсбург, де тепер знаходиться музей майсенського фарфору.

Через 18 рокiв я знову потрапила у Кенiгштайн. Нам показали фортецю, виннi погреби з величезними дiжками, криницю, яка тепер була забрана решiткою, тому кинути в не╖ щось, щоб за звуком оцiнити ╖╖ глибину, вже було неможна. А про винайдення фарфору довелося розповiдати менi - екскурсовод про це промовчав.

Змiна обстановки

На початку жовтня майору Парусимову надiйшла замiна до Полтави, в Укра╖ну. Вiн вирушав на посаду старшого викладача у Вiйськове Училище. У родини Парусимових в Союзi теж не було свого мiста та сво╓╖ квартири. Таня, яка нiколи не жила в Укра╖нi, дуже боялася туди ╖хати:

- Там же всi говорять укра╖нською! А я не вмiю... Прийдеться переучуватися... - Переживала вона.

Ми з Маринкою навчалися в росiйських школах i в Iвано-Франкiвську, i в Тернополi, тому заспокоювали ╖╖, кажучи, що i там багато хто розмовля╓ росiйською.

Радянським службовцям за кордоном видавалися кiмнати iз закрiпленими за ними казенними меблями. Все це враховувала КЕЧ - Комунально-Експлуатацiйна Частина. Як тiльки Парусимови ви╖хали, тато попросив, щоб нам дозволили пере╖хати до ╖хнiх кiмнат. Йому дозволили за умови, що вiн сам зробить ремонт у кiмнатах, що звiльнилися. Ремонт полягав у побiлцi стiн i стелi та фарбуваннi вiкон та дверей. Мама з татом дуже швидко зробили ремонт i ми пере╖хали у свiтлiшi торцевi кiмнати квартири. Тут було навiть бiльше меблiв, нiж у нас. Велику кiмнату мапи взяли собi, а меншу вiддали нам.

У нашiй кiмнатi розмiрами чотири на чотири метри з двома вiкнами, що виходили на пiвдень i на захiд, були лiжко, диван, стiл з двома стiльцями пiд одним вiкном, шафа i комод пiд iншим вiкном - все дуже давн╓, ще сорокових рокiв. Бiля зачинених дверей, що виходили в коридор, стояла висока кахельна грубка.

Другi дверi вели у велику прохiдну кiмнату розмiрами чотири на шiсть метрiв. Цю кiмнату батьки подiлили на двi частини, перегородивши ╖╖ двома поставленими поруч шафами. Вийшла спально-кабiнетна зона та загальна. Дверцята шаф виходили в загальну прохiдну зону, освiтлювану одним вiкном i опалювану такою ж кахельною грубкою, як у нас. У кутку бiля вiкна поставили холодильник. За шафами, на заднi стiнки яких повiсили куплений для цього випадку настiнний килим, поставили два лiжка, мiж якими помiстилася тумбочка з телевiзором. У кутку поставили татiв письмовий стiл та стiлець. Друге вiкно було мiж лiжком i столом.

Мама, яка заробляла хорошi грошi, вирiшила, що настав час обставляти кiмнати хоч якимись сво╖ми меблями. Насамперед купили два крiсла: одне для тата, який вечорами писав за сво╖м столом, iнше - для мами, яка в'язала светри та шапочки. Крiсла крутилися на блискучiй нiжцi з нержавiючо╖ сталi. Коли мапи були на роботi, ми з Маринкою сiдали в цi крiсла i починали крутитись, як на каруселi. Маринка могла крутитися подовгу, а я тiльки погойдувалася в один i в iнший бiк. Через деякий час купили складний стiл iз пiдйомним механiзмом. Крутячи його ручку, можна було вкоротити чи подовжити нiжки. Стiл поставили у центрi загально╖ зони. Тепер усi свята ми проводили за столом у кiмнатi, а не на кухнi. От i все, бiльше нiяких меблiв за все життя за кордоном ми не купували. Щоправда, купили ще один килим на пiдлогу, два сервiзи - обiднiй та чайно-кавовий, i кiлька кришталевих ваз. А ще старе нiмецьке пiанiно.

Я вже казала, що у квартирi над нами жила сiм'я з дiвчатками такого ж вiку, як ми. ╥хнi батьки мали акордеон, тож вирiшили вчити дiвчаток музицi. Серед дружин офiцерiв, що мешкали бiля комендатури, знайшлася вчителька музики. Вона погодилася приходити до дiвчат пiсля обiду i займатися з ними. Поговоривши з нашими батьками, запропонувала займатись i з нами. Тато купив у якомусь ресторанчику старе нiмецьке пiанiно з горiхового дерева фiрми Lehman. Воно було зi слiдами вiд склянок i недопалкiв, але нiмець, який налаштовував його, сказав, що воно в чудовому станi. Виявилось, що за три роки, що ми не займалися музикою, ми нiчого не забули. Навчання у нас пiшло добре, особливо у Маринки - вона була дуже талановитою.

***

Щойно ми пере╖хали до нових кiмнат, у нашi старi заселилися новi сусiди з двома дiтьми. ╥хн╓ прiзвище я навiть не знала, тому що дiвчинка навчалася вже у восьмому класi i була надто дорослою, тож з нами вона не гралася, а хлопчик лише наступного року збирався йти до школи. ╥хня мама роботу для себе не знайшла, тому весь час сидiла вдома, i поралася iз сином.

Взагалi, дружинам офiцерiв рiдко вдавалося влаштуватися на роботу. Найлегше було лiкарям, медсестрам та вчителям.

Наша мама, яка багато чого навчилася, майже завжди працювала. Iншi або сидiли вдома, або хапалися за будь-що. Так, наприклад, мама Маринчино╖ однокласницi з першого поверху, маючи якусь вузьку спецiалiзацiю, влаштувалася прибиральницею в КЕЧ при комендатурi, але всiм говорила, що працю╓ бухгалтером. ╥хня старша дочка, яка закiнчила цього року десятий клас, теж влаштувалася в комендатурi, ╖хати до Союзу, щоб кудись вступати, вона поки не збиралася.

Донька нашо╖ сусiдки, живучи у Союзi, навчалася у художнiй школi. Навiть при╖хавши до Нiмеччини, вона ╖╖ не покинула, а навчалася заочно - пересилала туди сво╖ малюнки. Цi╓╖ осенi ╖м задали картини на тему "Як я провiв лiто". Малювати вона почала ще у Союзi, а тут закiнчувала. Закiнчивши свою роботу, вона, знаючи, що ми любимо малювати, вирiшила показати ╖╖ нам. На величезному за нашими мiрками аркушi - половина ватманського - вона зобразила яскраво освiтлене лiхтариком лiжко, що стояло у темному примiщеннi. На лiжку хтось спав, а кiлька дiтей збиралися обмазати його зубною пастою.

Ми з Маринкою здивовано перезирнулися: доросла дiвчинка, до того ж учениця художньо╖ школи, малювала гiрше за нас. Вона не дотримувалась пропорцiй людського тiла, лiжко виглядало якимось кривим, пози дiтей були не динамiчними... ╢дине, що нас вразило - це свiтло i темрява. До цього ми iз зображенням яскравого свiтла у темному примiщеннi не експериментували. Уся картина була чорно-коричневою, з яскравою свiтловою плямою в центрi. Ця свiтлова пляма вихоплювала обличчя й контури постатей навколо лiжка, решта ледве проступало з темряви. З ввiчливостi ми похвалили картину, а потiм кiлька тижнiв самостiйно вчилися малювати свiчку в темрявi, багаття в печерi, вiдблиски язикiв полум'я вiд темних стiн печери, освiтлене вiкно вночi... А ще ми намагалися малювати портрет нашого кота з натури.

***

З першого вересня мама вирiшила видавати нам по 5 марок на мiсяць на всякi дрiбницi. Отримавши "зарплату" ми з Маринкою могли щось купити на власний розсуд, не питаючи батькiв. Це могли бути нитки для в'язання (мама помалу вчила нас в'язати на лялечок), гарнi наклейки, солодощi, дрiбнi iграшки.

Ще в Грiммi Маринцi подарували на день народження iграшкову "ванну кiмнату": двi стiни та пiдлогу в чорно-бiлу клiтинку, в яких були встановленi фарфоровi ванна, унiтаз зi змивним бачком та раковина з краном. Зовнi до обох стiн були прикрiпленi прозорi пластмасовi бачки, в якi можна було налити по пiвсклянки води. Коли крани вiдкривалися, вода з бачкiв текла у ванну чи раковину. Каналiзацi╖ там передбачено не було, тому пiд раковину треба було пiдставляти маленьке вiдерце. Особливо нам подобався унiтаз

- висотою всього сантиметри чотири, вiн був зовсiм як справжнiй.

Пiсля того, як ми побачили палац Великого Могола в Дрезденi, ми дуже хотiли такий самий "будиночок" для себе. Ляльковi будиночки у нiмецьких магазинах продавалися, але вони були надто дорогими. Мама згадала, що до вiйни у не╖ в Ки╓вi був iграшковий будиночок i вона дуже любила з ним грати. Вона розповiла про це татовi, i запропонувала йому збудувати нам свiй власний будиночок.

Як тато не був зайнятий, вiн знаходив час вечорами, щоб робити з фанери будинок. Вiн випилював стiни з вiкнами та дверними прорiзами, скрiплював ╖х маленькими цвяшками та кле╓м, поставив на фанерну пiдставку та накрив дахом. Вийшов двоповерховий жовтувато-зелений будинок з балконом i напiввiдкритою верандою на другому поверсi, з двором, пофарбованим пiд траву в зелений колiр, i з блакитним дахом. Для перил ми з Маринкою повиннi були назбирати багато паличок вiд смоктальних цукерок - вони були однаковi, круглi в перерiзi та досить мiцнi. Заради будиночка такi цукерки, якi ми за польською звичкою називали лизачками, нам дозволялося купувати та смоктати у необмеженiй кiлькостi. Всього у будинку вийшло чотири примiщення - кухня та ванна на першому поверсi, кiмната та веранда на другому. А потiм для цього будиночка ми купували ляльковi меблi.

***

Щоб мотивувати нас з Маринкою бiльше ╖сти, батьки вирiшили платити нам додаткову зарплату за перекуси у школi. Умова була така: нам видавалися грошi на перекуси, ми чесно мали ╖х про╖дати, а за це до нашо╖ зарплати видавалося ще 5 марок. Треба було тiльки дати слово, що ми будемо ╖сти.

У нас було таке виховання, що якщо ми давали слово, то обов'язково його дотримувалися. Маринка дати слово вiдмовилася, а я погодилася. Тепер менi давали грошей вдвiчi бiльше, та ще й на ╖жу - якiсь пирiжки чи булочки. Навiть через пару мiсяцiв, бачачи, як я добре "заробляю", Маринка ╖сти додатково не погоджувалася.

Нашi обов'язки

З наближенням зими виникала потреба топити грубки. КЕЧ постачала службовцiв вугiллям, яке привозилося машинами i зсипалося по жолобу в iндивiдуальнi квартирнi пiдвали. За вугiллям зазвичай ходив тато, а грубки вже вмiли розпалювати ми самi. Треба було покласти в очищену вiд золи топку брусок розтопки, розкласти навколо не╖ вугiлля та пiдпалити сiрником. Розтопка розгорялася вiдразу, а за нею - вугiлля, яке треба було час вiд часу пiдкидати. У день витрачалося приблизно по вiдру вугiлля на кожну пiчку. А розтопка була двох видiв: одна звичайна, тверда, а друга розсипчаста i схожа на торт, так i хотiлося його з'╖сти, тiльки запах був не як у торта.

Щоранку тато спускався до пiдвалу, набирав два вiдра вугiлля i повертався додому. Печi ще були теплими з ночi, тому попiл ми вигрiбали вже вдень, коли при╖жджали зi школи, тодi й розпалювали пiчки.

У дворi часто гуляла сiра кiшка, яку ми звали Ласка. Мабуть, вона жила десь у нiмцiв, а до нас приходила лише погуляти. I ось ця кiшка народила у нашому пiдвалi чотирьох кошенят. Вона часто кудись йшла, а кошенята плакали. Тато зглянувся i принiс усiх додому. У велику коробку вiд чобiт тато постелив шматок тепло╖ тканини, яку у себе знайшла мама, i поклав кошенят туди. Вони були ще слiпими i хотiли ╖сти. Тодi тато почав вигодовувати ╖х iз сосок, встаючи до них по кiлька разiв за нiч. У Нiмеччинi продавалися дрiбнi цукерки - горошинки трохи бiльшi за присипку, яку продають для пасок. Упаковкою для них були пробiрки з червоною гумовою сосочкою замiсть кришки. Ось iз цих пробiрок iз сосками ми i годували кошенят. Коли в пiдвал прийшла Ласка, ми ╖╖ повели до себе, показавши, що з кошенятами все гаразд. Ласка кошенят годувала не часто, погодувавши, пiдходила до дверей, стрибала на ручку, вiдчиняла дверi i йшла. Зрозумiвши, що кошенята без не╖ не пропадуть, вона за деякий час взагалi перестала до нас приходити.

А кошенята пiдростали. Це були три хлопчики та одна дiвчинка. Найкрасивiшого i жвавiшого чорного котика ми назвали Вiннi Пух, скорочено - Пушок чи Пунiчка; його меншу чорно-димчасту сестричку - Димка. Два сiрих кошеняти отримали iмена Тигра та Сiрка. Спочатку у них вiдкрилися очi, потiм вони почали вчитися повзати:

- Сьогоднi Пушок проповз цiлих тридцять сантиметрiв!

- А Тигра - майже двадцять!

- Сьогоднi вони всi проповзли до кiнця шафи! - Повiдомляли ми увечерi мапам.

А потiм кошенята навчилися бiгати i носилися всiм стадом одне за одним з однi╓╖ кiмнати в iншу, та ще й з таким тупотом, наче мали не м'якi лапки, а важкi чоботи!

За кiлька днiв вони навчилися кататися на фiранках, якi поступово перетворювалися на лахмiття.

Погодувавши кошенят вранцi, ми вирушали до школи. При╖хавши в обiд додому, насамперед годували кошенят уже з блюдця, до якого вони прилаштовувалися всi одночасно. Пiсля ╖жi кошенята йшли "на горщик" - старий металевий короб, в якому ранiше виносили попiл, i в який ми тепер раз на два днi насипали свiжий пiсок. Якось ми спостерiгали таку картину: пообiдавши, кошенята пiшли до горщика i вишикувалися одне за одним у чергу. Першим впорався Пушок, вилiз iз "горщика" глянув на чергу i знову влаштувався в ╖╖ хвостi. Тигра вилiз, побачив, що Пушок знову сидить у черзi, i теж примостився за ним. Так само вчинили Димка та Сiрка. Другий раз у них вийшло по кiлька крапель, але вони все одно знову встали у чергу. Так вони

пройшли три кола, доки ╖м не набридло.

Пiсля п'ято╖ вечора приходила з роботи мама i всi кошенята бiгли ╖╖ зустрiчати. Вони вже знали, що по капронових колготках на маму залазити неможна, тому тiльки терлися об ноги i просилися на руки. А коли останнiм приходив тато, кошенята кидалися до нього i по штанах та пiджаку дерлися до нього на плечi, та так швидко - раз - i вони вже майже на головi.

Кошенятам дуже сподобався наш ляльковий будиночок, вони забиралися в нього, зайнявши по однiй кiмнатi. Коли кошенята почали пiдростати, вони туди вже ледве помiщалися. У три мiсяцi батьки вирiшили, що настав час ╖х роздавати. Ми повiдомляли про кошенят усiм на вулицi, мама розповiла у комендатурi. Першим при╖хав надстроковик на вiйськовому ГАЗику. Вiн вирiшив взяти двох кошенят, щоб вiдвезти у частину за мiстом. Ми вiддали йому Тигру та Димку. Вiн поклав ╖х у шапку та по╖хав.

Я дуже переживала: "А що, як кошенята вискочать iз машини i загубляться? А що, як ╖м там не сподоба╓ться?" Але, кажуть, у них все було добре.

Вiннi Пуха ми вирiшили залишити собi, а за Сiркою довго нiхто не приходив. Майже мiсяць у нас жили два кошеняти, доки, нарештi, не прийшов нiмецький хлопчик iз Дитячого Будинку. Ми з Маринкою показали йому кошенят, показали, як вони ╖дять, як ходять у туалет, як сплять у ляльковому будиночку чи на диванi. Сказали, що можемо вiддати лише Сiрку, та й то, якщо хлопчику дозволять тримати його у Дитячому Будинку. Хлопчик сказав, що йому вже дозволили, що iншi дiти вже приготували для нього мiсце в кiмнатi, що всi дбатимуть про нього - i ми вiддали й цього котика.

***

У нас залишився лише Вiннi Пух, Пушок, Пунiчка. Вiн був дуже розумним, навiть навчився говорити деякi слова, наприклад, дуже чiтко вимовляв "мама" i майже чисто"Марина". Крiм того, вiн так само, як його мама, умiв вiдчиняти дверi. Перш нiж вийти на вулицю, вiн просив вiдкрити вiкно, щоб подивитися погоду, i якщо погода була дощовою, залишався вдома. Прийшовши з прогулянки, вiн, як i наш тато, спершу сiдав перед нами i "розказував" усе, що бачив.

- Няв, няв, няв! - Казав вiн.

- Та невже? - Дивувалися ми.

- Няв-няв, няв-няв! - Продовжував вiн.

- Не може бути! - Робили ми вигляд, що розумi╓мо.

Поговоривши так кiлька хвилин, розповiвши все, що хотiв, Пунiчка вирушав до холодильника ╖сти.

Крiм опалення та догляду за котом, до наших обов'язкiв входило прибирання в кiмнатах та миття посуду. Мама щосуботи прала i готувала ╖жу на весь тиждень.

За продуктами до магазинiв теж ходили ми з Маринкою. Причому з появою в сiм'╖ нового члена доводилося купувати ╖жу i йому. Тодi ще не було таких кормiв для тварин, як зараз. Для Пушка ми купували дрiбну сиру рибу у крамницi бiля театру.

- Дайте нам маленьку рибку для кота. - Казали ми нiмецькою продавчинi, i вона зважувала нам дрiбну рибку, посмiхаючись i поважаючи нас за те, що ми пiклу╓мося про тварину.

Якось у тому самому магазинi ми вiдкрили для себе нову страву - курка гриль. Наприкiнцi весни гриль-апарат поставили бiля вiкна магазину та аромат вiд нього виходив навiть на вулицю. Коли ми приносили таку курку, загорнуту у фольгу, додому, наш котик, що зазвичай не влазив на стiл, втрачав усiляке самовладання, злiтав на стiл i гучним криком пiдганяв, щоб ми швидше розпаковували курку i дали йому по╖сти. Зазвичай це вiдбувалося не часто, по суботах, ми всi сiдали за стiл, розливали по фужерах лимонад та святкували.

У нiмцiв чорний кiт - до щастя. Щойно вони бачили на-

шого кота на вулицi, починали радiсно усмiхатися i вигукувати:

- Чорний кiт! Чорний кiт!

Чому до щастя? Тому, що майже всi будинки Нiмеччини у той час мали пiчне опалення. Димоходи чистили сажотруси, а чистi димоходи - гарантiя того, що не буде пожеж. Зустрiч з сажотрусом у чорному одязi i з чорним цилiндром на головi означала щастя. Сажотрусiв поважали, ╖м усмiхалися, намагалися доторкнутися "на щастя" i загадати бажання. Чорнi коти вважалися чорними тому, що, начебто, вони супроводжували сажотрусiв у ╖х роботi на дахах i в димоходах, що вони чорнi вiд сажi, а тому, як i сажотруси, приносять щастя. Навiть на новорiчних листiвках часто зображали сажотруса з чорним котом.

***

Ми потихеньку росли, росли й нашi зуби. Але моя щелепа рости не хотiла, зуби в нiй не мiстилися i стали залазити один на одного. Спочатку тато називав мене кривозубиком, але потiм мама сказала, що з цим треба щось робити. У радянському шпиталi стоматологiя до вирiвнювання зубiв ще не дiйшла, як i в бiльшостi мiст Радянського Союзу, а в Нiмеччинi такi технологi╖ вже були. Походивши кiлькома приватними i державними клiнiками, тато привiв мене в нiмецьку державну стоматологiчну клiнiку. Там менi зробили рентген, показали татовi, що мiсця в ротi зовсiм нема╓ i запропонували вирвати один iз зубiв, щоб на його мiсце посунути решту. Цей зуб був запломбованим, так що шкода його не було. Ми погодилися на схему, запропоновану лiкарями, i вони почали заповнювати картку. Тато вiдповiдав на питання нiмецькою мовою, а я мовчала доти, доки тато щось мене не запитав. Я вiдповiла, як це буде нiмецькою. Двi молодi жiнки-лiкарки дуже здивувалися, що така маленька дiвчинка розмовля╓ ╖хньою мовою, i почали розмовляти зi мною. Тато заповнив папери i сказав, що ходити в клiнiку я буду сама, а якщо чогось не зрозумiю, щоб вони писали для нього, вiн потiм розбереться.

Наступного дня менi вирвали зуб i зробили злiпок щелепи. Через кiлька днiв виготовили пластинку, що вирiвню╓ зуби, i я стала з нею ходити i до школи, i у вiльний час, i навiть уночi. Знiмати ╖╖ можна було лише для того, щоб по╖сти. З цi╓ю пластинкою я проходила три роки. Брекетiв тодi ще не було.

У Маринки зуби росли рiвними та здоровими. Але потiм, вже у вiцi пiд тридцять, вона висунула батькам претензiю:

- Ви Галку постiйно лiкували, навiть зуби ╖й вирiвнювали, а менi нiчого!

- Так у тебе ж все було в порядку!

- То й що? Все одно треба було лiкувати!

***

Наприкiнцi цього навчального року тато мав захищати дисертацiю. Треба було ╖╖ друкувати. Мама була зайнята на роботi, приходячи ввечерi, так втомлювалася, що друкувати могла не бiльше однi╓╖ години. Тато спробував найняти друкарку, але по-перше, це коштувало дуже дорого, а по-друге, не знаючи спецiально╖ термiнологi╖, вона робила безлiч помилок, та ще й обурювалася, коли тато на них вказував i просив передрукувати.

Тодi тато вирiшив друкувати дисертацiю сам. Вiн купив нiмецьку портативну машинку з росiйським шрифтом у сiрiй валiзцi i вечорами сiдав друкувати. У нього це виходило недостатньо швидко, до термiну мiг не встигнути. Тодi друкувати зголосилася я.

- Я можу друкувати вдень, а ти ввечерi - вийде швидше.

Мама показала менi, як треба дивитися на клавiатуру, де знаходяться якi лiтери, як тримати руки. тато залишав на столi стос написаних вручну паперiв, а я у вiльний час друкувала. Спочатку виходило дуже повiльно, всього по двi-три сторiнки до вечора, та згодом я могла друкувати вже близько десяти i навiть бiльше. Машинiстка тепер була непотрiбна.

Татова дисертацiя називалася "Соцiальна психологiя, ╖╖ специфiка та механiзми". Це була нова наука у Радянському Союзi, тодi до не╖ ставилися скептично i вважали буржуазною недонаукою. Щоб просувати ╖╖, татовi довелося пiти на хитрiсть. Вiн познайомився з нiмецьким професором Форвергом, який також намагався просунути соцiальну психологiю у НДР. Тато у сво╖х публiкацiях посилався на роботи професора Форверга з демократично╖ Нiмеччини, а професор Форверг - на радянського вченого Цимбалюка. Таким чином, роботи друкувалися i в Союзi, i в Нiмеччинi.

***

1971 року в кра╖нах Пiвденно╖ Америки до влади прийшли диктаторськi режими. Радянський Союз i "все прогресивне людство" ╖х рiзко засуджували, а нам, пiонерам, запропонували пiдписати звернення про неприпустимiсть диктатури в Чилi. Завуч склала таке звернення, його написали на великому ватманському аркушi, а потiм сказали, щоб ми його пiдписували. Менi не дуже хотiлося це робити, але, як i всi, я поставила свiй пiдпис. I тут один хлопчик сказав:

- А менi тато не дозволя╓ нiчого пiдписувати без його вiдома!

- Але ж це важлива полiтична акцiя! - Переконувала його завуч. - Пiдписуй!

- Нi, не буду нiчого пiдписувати без тата! - Стояв на сво╓му хлопчик.

Тодi я подумала: "Адже так завжди можна вiдмовитися робити те, чого не хочеться! Просто треба сказати, що менi тато не дозволя╓!" Цей приклад я "намотала собi на вус" i потiм використовувала у рiзних ситуацiях, коли менi було потрiбно.

Як i в iнших школах, мене брали для участi у читаннi "монтажiв" до рiзних радянських свят. Мо╓ вмiння декламу- вати вiдточувалося все бiльше i бiльше.

***

На уроках працi тут теж роздiляли хлопчикiв та дiвчаток. Програми були складенi так, що у першiй чвертi ми готували, у другiй в'язали, потiм у третiй знову готували, а у четвертiй шили. Нас навчили смажити котлети та пекти печиво, варити борщ та рiзнi супи, робити олiв'╓ та iншi салати.

В'язати нас вчили гачком. Першим виробом був в'язаний iграшковий песик, одягнений на маленьку пляшечку вiд вершкiв для кави. Нитками та гачком ми обв'язували пляшечку, потiм окремо вив'язували голову-кришку, прикрiплювали до не╖ помпончики - вушка та носик, пришивали ╜удзички-вiчка та надягали зверху на шийку пляшки. До "тулуба" пришивали помпони-лапки та помпон-хвостик - виходив пудель, що сидить на заднiх лапках. Потiм ми в'язали маленькi шапочки i шарфики на ляльок, а потiм так захопилися, що в'язали i вдома.

На уроках шиття спочатку нас навчили будувати викрiйку основно╖ спiдницi i змiнювати ╖╖ для отримання рiзних фасонiв. Мама, яка колись теж вчилася шити, допомогла нам розробити викрiйки лiфа та рукавiв, навчила розсовувати та перемiщати ╖х по тканинi. Першою мо╓ю спiдницею була спiдниця iз зустрiчними застроченими до стегна складками iз шотландки в синьо-зелену клiтинку. Зверху така спiдниця була вузькою по фiгурi, а при ходьбi розходилася двома зустрiчними складками спереду. Таких складок можна було робити скiльки завгодно, але менi хотiлося пошити "дорослу" спiдницю. У цiй спiдницi я потiм ходила два роки, так вона менi подобалася.

***

З настанням весни ми знову почали ╖здити на екскурсi╖. Найбiльше запам'яталася по╖здка до Потсдама, але не будiвля Потсдамсько╖ конференцi╖, не середньовiчнi особнячки та голландський квартал, не росiйське село Олександрiвка, де жили нащадки росiйських крiпакiв-спiвакiв, подарованих прусському королю на початку ХIХ столiття, а той всесвiтньо вiдомий палац Сан-Сусi - лiтня резиденцiя Фрiдрiха Великого.

Вiд будiвлi палацу терасами спускався чудовий парк iз фонтанами, дрiбнiшими будiвлями та рiзними цiкавими павiльйонами, стилiзованими пiд рiзнi кра╖ни та епохи.

Усерединi палац мав анфiлади величезних кiмнат, всi вони були прохiдними i з'╓днувалися мiж собою розкiшними дверима. Екскурсовод пояснила, що тодi ще не дiйшли iде╖ будiвництва центрального коридору, з якого можна було б виходити в окремi кiмнати. Навiть спальнi були тут прохiдними, через них могли ходити i слуги, i придворнi. Крiм спальнi дружини Фрiдрiха - ╖╖ спальня знаходилася в самому кiнцi, в торцi будiвлi, здавалося, увiйти та вийти з не╖ можна було лише через однi дверi.

- Але тут ╓ та╓мний вихiд. - Загадково зупинила нас на виходi екскурсоводка. - Може, хтось знайде пота╓мнi дверi?

Я одразу ж ╖х знайшла. I не тому, що ╖х було видно, просто я уявила собi, де б я розмiстила такi дверi, якби була архiтектором. Я одразу пiдiйшла до того мiсця i побачила вузеньку щiлину в малюнку на стiнi.

- Ось! - Сказала я.

- Правильно! - Здивувалася екскурсоводка. - Так швидко ╖х ще нiхто не знаходив.

Найцiкавiшим будинком у парку для нас iз Маринкою став чайний Китайський павiльйон, колони та стату╖ навколо якого золотом сяяли на сонцi.

Усерединi павiльйону були представленi i китайськi меблi, i китайськi картини, i китайськi вази...

Коли я потрапила сюди через 18 рокiв, по всьому палацу нас уже не водили, показали лише кiлька залiв, а парком запропонували погуляти самим. Якби я не була тут ранiше, крiм терас та фонтанiв ми би нiчого не побачили. Я показала сво╖м рiзнi стату╖ та павiльйони, насилу вiдшукала Китайський будиночок, але в нього вже не пускали, вiн був закритий, а крiзь бруднi вiкна всерединi нiчого видно не було.

Довелося задовольнитися лише зовнiшнiм оглядом.

***

Наприкiнцi року, як заведено у всiх закордонних радянських школах, нас фотографували класами. I тут Маринка придумала новацiю:

- Ми щоразу фотографу╓мось, а потiм забува╓мо сво╖х однокласникiв. - Сказала вона. - Давай пiдписуватимемо ╖х прiзвища на оборотi.

Ми так i зробили. Випускна фотографiя за шостий клас у мене збереглася iз прiзвищами та iменами однокласникiв. Всi iншi прiзвища, як i iмена вчителiв, ми, пере╖жджаючи до iнших мiст, просто викреслювали з пам'ятi. Цей же клас, сфотографований на рiк ранiше, залишився непiдписаним, а багато учнiв у ньому помiнялися, ╖х прiзвища не збереглися, пам'ятаю лише братiв-близнюкiв Оскiркiв, якi по╖хали.

Даценко Вадим, Ковальов Гена, Кiшов Валера, Телятников Вова, Юрченков Саша, Хабiбрахманов Вадим, Дерюженко Сергiй.

Козленко Галя, Iльченко Iра, Давидова Наташа, Ласкаринська Люда, Козицька Лариса, Бельговська Ольга, Шаповалова Таня, Манькович Таня, Миронова Наташа.

Газiзов Бату, Прищепа Люба, ╢рохин Коля, Каюров Юра, Долотов Ваня, Захаров Вова, Габдулiн Рафик, Тупица Таня, Осолодкина Наташа.

Страшнова Таня, Дубинець Валя, Каштанов Вова i я - Цимбалюк Галя.

У шостому класi, як i в п'ятому, я вже була не найменшою, при шикуваннi на фiзкультурi серед дiвчат за мною стояла Тупица Таня. Та ще дво╓ хлопчикiв виявилися

теж меншими за мене.

Лiто 1971 року

Влiтку тато мав захищати дисертацiю, тому вiн постiйно був зайнятий пiдготовкою до не╖. Ми були наданi самi собi.

Неподалiк нашо╖ вулицi розташовувалися будинки для iноземцiв. Там мешкали i в'╓тнамцi, i китайцi, i негри, i вихiдцi з iнших соцiалiстичних республiк. Усi говорили нiмецькою, але iнодi з деяким акцентом. Ми з Маринкою намагалися говорити без акценту, але коли це не вдавалося, вдавали, що ми з тi╓╖ вулицi, тiльки б не росiяни. Руськими бути нам було соромно - ми не хотiли бути окупантами. Коли тато це помiтив, вiн злякався, що ми ма╓мо комплекс неповноцiнностi, i почав нас переконувати:

- Радянська армiя - найсильнiша у свiтi, вона звiльняла Нiмеччину вiд фашизму. Треба пишатися тим, що ми росiяни! - I так далi в цьому родi.

Та чим бiльше вiн говорив, тим бiльше було помiтно, що вiн не згоден зi сво╖ми словами, що йому самому соромно за приналежнiсть до армi╖ окупантiв. Нам було шкода тата, який намагався пiдняти нас у наших очах, ми кивали, вдаючи, що вiримо його словам. Нарештi Маринка сказала:

- Тату, ми все зрозумiли. Ми пиша╓мося, але говоритимемо нiмецькою.

- Правильно. Треба знати мову кра╖ни, в якiй живете. - Погодився тато i бiльше ми до цi╓╖ теми не поверталися.

***

Нам було чим зайнятися i без батькiв: ми ходили гуляти до центру мiста, плавали в басейнi, вiдвiдували бiблiотеку, читали, малювали, грали iз сусiдами по росiйських будинках. У мене вже волосся вiдросло так, що являло собою великий пухнастий хвiст до талi╖. Маринчин хвiст був трохи коротший, а щоб i вiн був пухнастим, вона його начiсувала. На нас уже почали звертати увагу нiмецькi та закордоннi пiдлiтки.

- Ви нiмкенi? - Питали вони нiмецькою, коли ми з Маринкою кудись йшли.

- Нi. - Чесно вiдповiдали ми, та й те, що росiянки, не казали.

Увагу на нас звертали й тому, що ми були завжди одягненi однаково, люди думали, що ми близнючки. А ми вже самi починали стежити за модою i iнодi самi купували собi одяг.

Дорогою вiд комендатури до театру нам часто зустрiчалася нiмецька артистка, яка жила неподалiк. У театр i з нього вона часто ходила в образах, якi грала, у довгих сукнях минулих столiть, iз хитромудрими зачiсками та у гримi. Нам теж хотiлося надiти довгi сукнi, але ми про це тiльки мрiяли, залишаючись у сво╖х вбраннях доволi консервативними.

А мода цього року рiзко змiнилася. На змiну коротеньким платтячкам, у моду увiйшли трикотажнi шортики, поверх яких одягався довгий, майже до п'ят, жилет, що застiбався в районi талi╖ на один ╜удзик або гачок. Деякi нiмкенi стали переходити вiд мiнi до мiдi. На вулицях була модна плутанина - i мiнi-спiдницi, з-пiд яких виглядали трусики, i мiдi-сукнi, що прикривали ногу до середини iкри, i шортики з довгими жилетами, в переднiй розрiз яких було повнiстю видно всi ноги ...

***

I раптом до нас у Ваймар при╖хали Гришини з Грiмми. Дiзнавшись у комендатурi, де ми живемо, вони прийшли до нас у гостi. Увечерi посидiли за столом, побалакали. Вони сказали, що збираються у вiдпустку, до якогось радянського санаторiю i, щоб заощадити грошi, хочуть залишити Iгоря комусь на цей час. Тато сказав, що готу╓ться до захисту, тому

придiляти увагу дiтям у нього нема╓ часу. На що тiтка Валя вiдповiла:

- Вiн у нас i так безпритульник, сам гуля╓. А тут буде iз

вашими. Його б тiльки годувати та спати вкладати.

- Ура! - Зрадiли ми. - Ми разом гулятимемо i в басейн ходитимемо! А ще будемо з Пушком грати. - Звернули ми увагу на Вiннi Пуха, який скромно, як вихований кiт, сидiв у крiслi.

- А чому вiн Пушок? - Здивувалася тiтка Валя. - Вiн же не пухнастий, а гладкий.

- Тому що вiн Вiннi Пух, скорочено Пушок. - Пояснили ми.

Увечерi Iгоря залишили з нами, самi Гришини пiшли ночувати до готелю комендатури, а вранцi по╖хали до Союзу. Iгор лишився у нас. Для цього йому в прохiднiй частинi кiмнати поставили розкладачку.

За тi пiвтора роки, що ми не бачилися, ми помiтно пiдросли, а вiн лишився майже так само маленьким. Ми любили читати та малювати, а йому це було не цiкаво. Тому ми познайомили його з нашими хлопцями з сусiднього будинку i вiн цiлими днями ганяв з ними в сусiдньому дворi та на але╖. З нами вiн ходив у басейн i iнодi проводив час у нашому наметi, зробленому з ковдр.

А ще ми вчилися кататися на двоколiсних велосипедах. У нас велосипедiв не було, але двом хлопчикам iз сусiднього будинку батьки ╖х купили. Хлопчики жадiбними не були i давали кататися на них усiм по черзi. Спочатку ми навчилися ╖здити тiльки по прямiй, щоб розвернутися доводилося падати на бiк, пiдставляючи ногу, повертати велосипед руками, знову сiдати на нього i ╖хати до мiсця старту. Потiм ми навчилися повертати на перехрестях у перпендикулярнi вулицi, тодi в iншi - i так, поки, об'╖хавши кiлька кварталiв, не поверталися до початку. Ще б трохи, i ми навчилися б розвертатися на сво╖й вулицi, але...

Знову Грiмма

Якось, коли ми, прийшовши з басейну i залишивши мокрi речi в квартирi, вийшли на вулицю, до нашого будинку пiд"╖- хав вiйськовий ГАЗик.

- Гришина! У таксi! - Вигукнув Iгор, побачивши, як iз ГАЗика виходить його мама.

Виявля╓ться, час ╖хньо╖ вiдпустки вже пролетiв, i мама при╖хала забирати сина. Була недiля, наша мама готувала обiд. За розкладний стiл у кiмнатi сiли всi разом iз Гришиними.

- А ми саме збира╓мось у вiдпустку. - Сказала наша мама. - Вже пiслязавтра ма╓мо ви╖жджати.

Мама казала, що у них нi на що не вистача╓ грошей, що в Ленiнградi доведеться з тиждень жити в готелi, потiм потрiбно буде в ресторанi органiзувати бенкет. Де будемо в цей час ми з Маринкою, вони ще не вирiшили - чи то з ними у Ленiнградi, чи то у бабусi в Тернополi, чи то у Сочi.

- Обiйдуться вашi дiти один раз без Сочi! - Вигукнула тiтка Валя. - ╥дьте до Ленiнграда самi, а Галку i Маринку я заберу на цей час до себе! I вам буде спокiйнiше, i грошей так багато не знадобиться!

Трохи повагавшись, нашi батьки погодилися. ГАЗик за Гришиною мав за╖хати ввечерi, ми швиденько зiбрали речi i по╖хали з нею та Iгорем у Грiмму.

Через день, прилаштувавши кота до верхнiх сусiдiв, мапи ви╖хали до Союзу. Без нас. Пробувши в Ленiнградi лише десять днiв i успiшно захистивши за цей час дисертацiю, вони повернулися до Ваймара. Вiдпустка цього року була без моря.

***

Такого ще не було, щоб ми поверталися до мiста, з якого по╖хали. Ми повернулися на ту саму вулицю, Гришини жили в тому самому будинку, в окремiй квартирi на третьому мансардному поверсi зi скошеними стiнами.

Тiтка Валя особливо нами не опiкувалася. Вранцi годувала снiданком i кудись iшла. Обiд ми розiгрiвали самi, а ввечерi вона готувала вечерю. Кiлька разiв вона водила нас на озеро, один раз - у лiс до каменоломнi. Самого Гришина ми майже не бачили - вiн постiйно роз'╖жджав по рiзних гарнiзонах.

Як i Iгор, ми були вiльнi. Вийшовши наступного дня пiсля при╖зду у двiр, ми побачили майже всiх сво╖х старих знайомих, бiльшiсть з яких були мо╖ми однокласницями. Розговорившись, ми дiзналися, що вони продовжують займатися танцями при Будинку Офiцерiв, що ╖х колектив вже кiлька разiв ви╖жджав iз виступами в iншi мiста, що вони навiть виступали у концертах перед нiмцями.

На одну з ╖х репетицiй ми з Маринкою теж пiшли. Керiвник мене впiзнав, запитав, чи я займаюся танцями у Ваймарi, похвалився успiхами дiвчаток у його колективi. Ми з Маринкою подивилися репетицiю - дiвчатка вже танцювали майже професiйно. Шкода, що в нас тако╖ можливостi не було.

За кiлька днiв ми з Маринкою та Iгорем обiйшли i облазили всi знайомi мiсця: i занедбаний сад, i полiгон гарнiзону, кiлька разiв сходили в кiно, гуляли мiстом, заглядали до улюблених магазинiв iграшок... Час пролетiв зовсiм непомiтно, а трохи бiльше, нiж за два тижнi за нами при╖хали батьки i забрали нас додому.

Сьомий клас

Через те, що цього лiта ми до Союзу не ╖здили, пiдручники ще влiтку вдалося купити в магазинi комендатури, а нову шкiльну форму нам не купили. Зi сво╖х старих суконь ми виросли, але Маринчина пiдiйшла менi. Уявля╓те?! Старша сестра доношу╓ сукнi за молодшою! Мама лише пошила менi до Маринчино╖ сукнi новий фартух з чорного капрону. Чомусь нiхто з нас не здогадався, що i сукню Маринцi теж можна було не купувати, а пошити. Маринка пiшла до школи у спiдницi i ходила так майже всю першу чверть, поки ╖╖ класна керiвниця не почала писати батькам записки у щоденнику, щоб вони придбали форму. Тодi ми пiшли до нiмецько╖ крамницi готового одягу i знайшли там коричневу вовняну сукню зi срiблястою вишивкою по комiру i навколо передньо╖ застiбки. Маринцi сукня дуже сподобалася i вона вирiшила ╖╖ купити. Фартух до цi╓╖ сукнi не пiдходив, красивiше було ходити з поясом.

А в iншому все було звично, все було як завжди. У школi у мене з'явилися новi предмети: фiзика, хiмiя та зоологiя замiсть ботанiки.

Бiльшiсть хлопцiв-старшокласникiв, слiдуючи ╓вропей-ськiй модi, стали вiдпускати довге волосся. Хлопцiв лаяли, змушували пiдстригтися, викликали до школи батькiв. Якось вирiшили провести загальнi збори старшокласникiв iз залученням Жiнради та викладачами Вечiрнього Унiверситету. Вiд Унiверситету на збори направили нашого тата.

- Та як ви можете слiдувати цiй модi?! - Обурювалася директорка. - Якщо ви будете ходити з довгим волоссям, з вас нiчого путнього не вийде!

I тут пiднявся один iз десятикласникiв:

- Хiба з них нiчого путнього не вийшло? - Показав вiн на портрети великих учених та письменникiв, що висiли на стiнах зали.

Усi видатнi особи на них були або з довгим волоссям, або в довгих перуках. Директорка замовкла i не знала, що вiдповiсти. Тодi й батьки хлопчакiв пiдбадьорилися i загальними зборами вирiшили, що нiчого поганого в довгому волоссi нема╓, нехай дiти ходять, як хочуть, аби ╖хнi зачiски були акуратними.

Коли тато розповiдав удома про цi збори, вiн сказав, що почав поважати хлопчакiв i, хоча до цього був проти довгого волосся у чоловiкiв, пiсля зборiв вирiшив, що кожен це питання може вирiшувати для себе самостiйно.

***

Восени до Ваймару при╖хала радянська кiностудiя. Знiмали якийсь фiльм про вiйну. Зйомки вiдбувалися на вулицi бiля готелю "Елефант" та у невеликому ресторанчику за рогом. До зйомок у масовцi залучили i деяких офiцерiв, переодягнувши ╖х у фашистську форму. Батько знiматися вiдмовився, але на зйомки нас приводив. Ми ходили мiж освiтлювальними приладами, переступали через товстi кабелi, бачили деяких артистiв, режисера, гримерiв, комтюмерiв, операторiв. Нашi офiцери у фашистськiй формi сидiли за столиками кафе з келихами пива та цигарками, створюючи масовку для сцени зустрiчi нашого розвiдника зi зв'язковим...

Якось, коли оголосили перерву, один iз офiцерiв вийшов розiм'ятися надвiр. У свiтлi лiхтарiв добре було видно його пов'язку зi свастикою на рукавi. Один iз нiмцiв, що проходили повз, кинувся на нього з кулаками, горлаючи: "Проклятий фашист! Я тебе вб'ю!" Його ледве вiдiрвали вiд офiцера, заспоко╖ли, пояснили, що це зйомки фiльму та вiдпустили.

Вдома тато коментував цей iнцидент:

- Думаю, нiмець чудово розумiв, що це кiно. Просто хотiв показати нашим, що вiн проти фашизму, продемонструвати, що ненавидить фашистiв. А кому потрiбна така демонстрацiя? Саме тим, хто за... Чи хоча б проти радянсько╖ окупацi╖...

***

Наближався Новий рiк. Ми вже були "дорослими" i, хоча навiть дорослi нiмцi тодi вбиралися в рiзнi маскараднi костюми, продавчинi в магазинах стояли за прилавками в перуках i дивовижному вбраннi, у нашiй школi, як i в Радянському Союзi, карнавали були не прийнятi. Для старших школярiв влаштовували танцi.

Збираючись уперше на танцi, ми мали пiдготувати собi ошатнi вбрання. Розглядаючи разом iз мамою журнал мод, ми вибрали там для себе червонi брючнi костюми: коротку сукню з довгими рукавами у велику бiлу клiтку та розклешенi червонi штани. Пiшли до магазину, пiдiбрали тканини. Мама розкро╖ла тканину i строчила костюми, а ми з Маринкою змiтували, пiдшивали, розгладжували шви... Потiм до костюмiв треба було пiдiбрати туфлi. Вперше в життi нам купили туфлi на високих пiдборах, вони були червонi, лакованi, iз застiбкою-перемичкою на кнопцi.

У цих костюмах ми пiшли i на шкiльний вечiр, i на вечiр у Будинку Офiцерiв. Дивлячись на старших, ми вчилися нових рухiв танцiв. А лише за тиждень на мiй день народження нам подарували "дорослi" подарунки - наручнi годинники з металевими браслетами. З цим годинником я проходила бiльше сорока рокiв.

***

Наш котик ставав дедалi самостiйнiшим. Гуляти вiн виходив щодня, якщо була сприятлива погода. Якось тато вирiшив перевiрити, чим вiн займа╓ться на вулицi. Вийшовши слiдом за ним з дому i ховаючись за рогом, тато бачив, як наш "росiйський кiт" смiливо нападав на "нiмецьких собак", якi прогулювалися з господарями; як тi, пiдiбгавши хвости, тiкали вiд нього, а вiн ╖х наздоганяв; як вiн злiтав на дерево вiд нiмцiв, якi намагалися вiдiгнати його вiд сво╖х пiдопiчних, а звiдти голосно на них репетував i шипiв.

Вдома, коли Пух розповiдав нам про сво╖ пригоди, ми вже не просто пiдтакували йому, а знали, чим вiн там займався.

***

На цей час ми пробули в Нiмеччинi всього трохи бiльше трьох рокiв. Нас туди вiдправили на п'ять рокiв, тож залишалося ще, як мiнiмум, два роки. Дехто з офiцерiв продовжували сво╓ призначення ще на кiлька рокiв, а деякi служили за кордоном i до десяти. Але тут до Вечiрнього Унiверситету прийшла замiна до Криму на посаду старшого викладача у Сiмферопольське Вiйськове Училище. Той, хто мав туди ╖хати, висловив бажання залишитися в Нiмеччинi ще на кiлька рокiв, хоча його термiн уже вийшов. Призначення виставили для всiх бажаючих. Бажаючим виявився наш тато. По-перше, вiн уже став кандидатом фiлософських наук i хотiв справжньо╖ викладацько╖ роботи, по-друге, куди нас направлять, коли прийде наша замiна, було невiдомо. Свого мiста i будинку ми не мали, тому нас могли направити куди завгодно, хоч до Сибiру, хоч до азiатських республiк. А тут таке чудове мiсце.

- Крим! Море! Вiйськове училище! - Переконував нас тато. - Це чудове мiсце, щоб вийти на пенсiю! I для вас великий вибiр iнститутiв пiсля закiнчення школи.

Довелося термiново збирати речi, щоб ╖хати до Союзу. У контейнер завантажили холодильник, татiв письмовий стiл та розкладний стiл, два крiсла та швейну машинку, два килими та три ящики з речами. Укладаючи речi в ящики, мама акуратно загортала в простирадла та одяг тарiлки та чашки двох сервiзiв та кiлька кришталевих ваз, а я вела опис: нумерувала ящики та описувала, що поклали у кожен, щоб потiм легко знайти потрiбнi речi. Все найнеобхiднiше склали у валiзи.

***

Дуже важко було розлучатися з котом. Перевозити тварин через радянський кордон тодi було заборонено. Треба було якось прилаштувати його тут, у Ваймарi. Пушка погодилися взяти до себе нашi верхнi сусiди з мансардного поверху. Розташування кiмнат у них було таким самим, як у нас, тiльки розмiри трохи меншi. До того ж, Пух уже не раз там бував i приймав ╖х за сво╖х. I ось щодня до вiд'╖зду ми почали водити Пуха до сусiдiв i залишати там на кiлька годин. Вони його i годували i випускали погуляти.

Одного разу дiвчатка залишили розкриту валiзу вiд акордеону на пiдлозi, i Вiннi Пух написяв у не╖. Але його карати не стали, тiльки посварили i показали, де знаходяться його горщики, якi розставили в кiмнатах там, де вони стояли i в нас. В останнi три днi ми залишали Пушка на нiч у сусiдiв i вiн цiлком нормально там ночував.

Та все одно ми дуже за нього переживали. Навiть через багато рокiв, згадуючи про нього, думали: "Як вiн там був без нас?" I ось, коли менi вдалося потрапити до нашого Ваймарського будинку через 18 рокiв, я побачила бiля нього двох молодих чорних котiв, таких, як наш Пунiчка. Вони спокiйно гуляли бiля ╜анку, заходили у вiдчиненi дверi пiд'╖зду, пiдiймалися сходами - почувалися там господарями. Отже, Пушок не тiльки нормально там жив, а й залишив пiсля себе потомство, якому росiяни, якi жили у домi пiсля нас, теж дали притулок.

Отже, 3 лютого 1972 року ми ви╖хали з Ваймара до Бреста...


- Ба-бах!!! Ба-бах!!! - Пролунали вибухи. Знову росiйськi шахеди! Мого кота як вiтром здуло - як завжди пiд час бомбардування, вiн кинувся у ванну. Вибухи були далекi, не такi гучнi, як кiлька днiв тому, коли пiдiрвали дев'ятиповерхiвку в нашому спальному районi. Ту дев'ятиповерхiвку, в якiй ранiше була квартира мого сина з сiм'╓ю...

Господи! Дай можливiсть дописати цю книгу i тi, що я задумала! Дай пожити хоч кiлька рокiв у мирнiй вiльнiй Укра╖нi!