# Афера в Памплоне

Лев Переводчик Шкловский

Table of Contents

Titel

Kolofon

Første kapitel

Andet kapitel

Tredje kapitel

Fjerde kapitel

Femte kapitel

Sjette kapitel

Syvende kapitel

Ottende kapitel

Niende kapitel

Tiende kapitel

Ellevte kapitel

Tolvte kapitel

Trettende kapitel

Fjortende kapitel

Femtende kapitel

Sekstende kapitel

Syttende kapitel

Attende kapitel

Nittende kapitel

Tyvende kapitel

Enogtyvende kapitel

Toogtyvende kapitel

Treogtyvende kapitel

Fireogtyvende kapitel

Femogtyvende kapitel

Seksogtyvende kapitel

Syvogtyvende kapitel

Otteogtyvende kapitel

Niogtyvende kapitel

Om Tyrefesten i Spanien


Nick Carter

Tyrefesten i Spanien

Lindhardt og Ringhof


Tyrefesten i Spanien

er oversat fra engelsk af Hans Hansen efter

Pamplona Affair

Copyright (C) 1978, 2017 Nick Carter og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711806678


1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0


Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.


lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont


Første kapitel

Den strømlinede metalpil strøg gennem Frankrig. Farten var over halvandet hundrede kilometer i timen. Glas, stål, aluminium, lydløs luftkonditionering og hydraulisk affjedring beskyttede mig mod støj og varme udefra. Der var gået adskillige år, siden jeg sidst havde siddet i et førsteklasses europæisk luksustog. Dette var ét af de bedste, franskmændene var verdensmestre, når det gjaldt tog, og det var faktisk lykkedes en eller anden at skaffe mig en hel kupé for mig selv. Hvilket var en præstation af lignende sværhedsgrad som et smugle et par afhoppede russiske atomgenier over Berlinmuren.

Min sidste mission var blevet en succes, hvad selv David Hawk, som er min chef, havde måttet indrømme. Selv om han ikke er meget for at rose nogen. Men det var nu heller ikke udsigten til lovprisninger eller for den sags skyld økonomiske belønninger, der gjorde, at jeg arbejdede for den superhemmelige organisation AXE. Det er mere end nødvendigt, at vandalernes angreb konstant bliver slået tilbage, og både mit temperament og min uddannelse har så at sige forudbestemt mig til at deltage i kampen. Og jeg har lov til at sige, at jeg er dygtig til netop det job. For jeg er stadig i live.

Når jeg bruger et ægte pas — men det sker meget sjælden3q— er mit navn Nicholas sjældent — Nick Carter. Hos KGBs ledelse og i kinesernes og andre totalisære staters hemmelige tjenester kendt som N-3 eller måske snarere som 'Den morderiske satan'. Men sabotørerne borer stadig, og efterhånden blev det stadig vanskeligere, at finde ud af, hvem der egentlig arbejdede for hvem — og hvorfor. Jeg smed mit eksemplar af The Internationale Herald Tribune til side og åbnede en pakke af mine specielle cigaretter med guldmundstykke. Det er jo nok lidt krukket med de cigaretter, for computerne fra Moskva til Peking havde vel forlængst noteret sig, at Nick Carter, identisk med den kapitalistiske håndlanger N-3, havde en svaghed for cigaretter med guldmundstykke. Der var adskillige efterlysninger på mig, alle med samme uofficielle ordlyd: Skyd omgående, skyd for at dræbe! Så det var jo nok lidt af en helbredsrisiko at ryge netop de cigaretter.

Men hvad fanden: hvis jeg ikke ønskede at løbe nogen risiko, så kunne jeg jo for længst have åbnet mig en lille manufakturbutik i Hopscotch, Nebraska. Under ingen omstændigheder burde jeg så nu være på vej mod den spanske grænse og Madrid for at gennemføre en ny mission. I hvert fald var min togbillet til Madrid. Mine instrukser var imidlertid en smule afvigende på dette punkt.

Jeg trykkede min cigaret ud og rejste mig. Så gik jeg udenfor og fortsatte videre gennem yderligere to sovevogne, På dette tidspunkt var køjerne naturligvis ikke opredt, og samtlige kupeer var propfulde af sommerferierejsende, som skulle til den spanske solkyst. Jeg fandt mig en plads i barwaggonen og bestilte en whisky og soda. Den franske tjener serverede sjussen med patriotisk mishag, tog mine penge med patroistisk pengeiver og forsvandt.

Jeg nippede til sjussen og så hurtigt på de andre passagerer. Der var ikke ret mange gæster i baren, i betragtning af hvor overfyldt resten af toget var. Priserne havde måske skræmt de fleste bort. Ikke én af de tilstedeværende så ud af noget særligt, hvilket ingenlunde var den store beroligelse. Hvis jeg blev skygget, ville vedkommende netop sørge for ikke at virke påfaldende.

Men helt ærligt, så var jeg ikke særlig bekymret. Jeg havde mine instrukser direkte fra Hawk selv. Vi havde talt sammen via en langdistanceforbindelse, og telefonen kunne naturligvis være blevet aflyttet. Det ville en mulig lytter nu ikke have fået ret meget ud af. Vi brugte begge den yderst avancerede og transportable Scancom scrambler, som er et vidunder af raffineret elektronik og totalt ændrer den menneskelige tale til en høj, fugleagtig fløjten. Så snart en ny samtale påbegyndes, finder elektronikken automatisk en ny frekvens, så hver eneste samtale får på den måde sin specielle elektroniske kode. Muligheden for at to samtaler føres på samme karakteristiska inden for en periode på ti år er omkring én til fem millioner. Der eksisterede kun fire scramblere af den type. Én var i Pentagon, en anden i Det hvide Hus. Hawk havde én, og den sidste var indbygget i den lighter, hvormed jeg for lidt siden havde tændt min cigaret med guldmundstykke. Altså bekymrede muligheden for at blive skygget mig ikke. Men naturligvis er mit ansigt ikke helt ukendt i den store verden, så jeg løber selvfølgelig til stadighed den risiko, at en eller anden håbefuld snigmorder ved et rent tilfælde får øje på mig.

Whiskyen var fortrinlig, og jeg nød den. Igen repeterede jeg i tankerne mine instrukser. Så snart toget havde passeret den spanske grænse, skulle jeg holde mig i nærheden af min kupé. Sovevognskonduktøren ville så rede op til mig, hvorefter jeg skulle gå i seng. Derefter skulle jeg intet foretage mig, før toget nærmede sig Bilbao. Så skulle jeg igen klæde mig på og gøre mig parat til at springe af toget, netop som dette atter begyndte at trille ud fra stationen. Om muligt skulle dette forsvindingsnummer gennemføres, så ingen opdagede det, og, tænkte jeg, det kunne jo også nok lade sig gøre, for toget nåede først Bilbao klokken tre om morgenen. I Bilbao skulle jeg så sætte mig i besiddelse af en vogn, der var parkeret tre husblokke fra jernbanestationen, køre til San Sebastian og henvende mig på det amerikanske konsulat, hvor nye instrukser ventede mig.


Hvad missionen i øvrigt gik ud på, havde jeg ikke spekuleret synderligt over. Men Bilbao var den by, som figurerede stærkest af alle i rapporterne om de baskiske terroristgruppers aktiviteter. San Sebastian ved den spanske nordkyst er om sommeren landets regeringscentrum, for på den årstid flygter både politikere og bureaukrater fra Madrids brændende og tørre hede til Biskayabugtens kølende briser.

Igen nippede jeg til min sjus og så mig om i baren. En blondine i meget stramme slacks og en tværstribet jerseytrøje studerede mig indgående, mens hun lod, som om hun lyttede til den grånende herre, der netop havde bestilt drinks til dem begge. Vore blikke mødtes, og der kom et konspiratorisk glimt i hendes øjne. Hvis hendes ledsager bemærkede det, sagde han i hvert fald ikke noget. Men ét var sikkert: hendes foto fandtes ikke i de utallige mapper, som jeg omhyggeligt gennemgår, hver gang jeg aflægger AXEs hovedkvarter i Washington et besøg. Hvis hun var agent, var hun foreløbig ikke blevet kigget ud. Men hun lod til at være nærmest påfaldende interesseret i mig, og hun var ikke mere diskret end en billig fransk gadeluder. Foreløbig havde hendes ledsager ikke opdaget den lille komedie, som hun havde igangsat, og jeg var ikke interesseret, skønt jeg var lige ved at ændre standpunkt, da hun lænede sig tilbage på stolen og løftede brysterne imod mig. Ingen BH. Brystvorterne sigtede på mig som pile på en buestreng. Den, som kom til at dele seng med den energiske blondine, gjorde klogt i at passe på sine øjne.

Jeg lod mit blik glide videre, fangede tjenerens opmærksomhed og signalerede efter en ny whisky, som kom, netop som jeg var blevet færdig med den første. Tre mænd sad nær ved selve baren og drak fransk øl, hvilket tydede på et ikke ringe mod. Fra tid til anden tog de papirer op af deres fede mapper. Tilsyneladende havde de ikke bemærket mig, men det behøvede ikke at betyde det mindste. Et ældre par havde sat sig lige over for mig. De drak gin og tonic og så ud til at have lyst til at indlede en samtale. Jeg sørgede omhyggeligt for ikke at opmuntre dem.

To unge piger sad ikke ret langt fra baren og talte sagte sammen på fransk, af og til bøjede den ene eller den anden sig frem og strøg venindens hår. Så fra dem skulle jeg ikke regne med opfordrende blikke. Dem fik jeg til gengæld nok af fra pigen i den stribede T-shirt. Og nu havde fyren, som hun var sammen med, endelig opdaget hvad der foregik. Han gloede på mig og sagde derefter et par vrede ord til pigen. Hun trak på skuldrene og tændte sig en cigaret. Manden flåede den ud af munden på hende og masede den flad i askebægeret på bordet ved siden af ham.

Nu var alle i vognen så småt blevet klar over, at der var noget galt mellem de to. Roligt og ligegyldigt så de tre forretiningsmænd op fra deres papirer. Det ældre par stirrede demonstrativt ud ad vinduet. Kun de to franske piger ignorerede totalt det optrækkende skænderi. Pludselig sprang blondinen op og gav sin ledsager et spark, mens han kæmpede for at rejse sig fra stolen. Pigen henvendte sig så til hele baren: — Ikke alene vil han knalde mig bagfra som en hund. Han forlanger også, at jeg skal gø, mens han gør det.

— Tæve! snerrede hendes ledsager.

— Der ser I! sagde pigen, som om skældsordet til fulde havde bevist hendes beskyldning. Den ældre dame var lige ved at få sin gin og tonic galt i halsen. De tre forretningsmænd smilede bredt og nød den pludselige underholdning på den ellers så kedsommelige togrejse. Jeg overvejede at foreslå blondinen, at hun under de givne omstændigheder egentlig med god ret kunne bide sin særprægede elsker, men han så ud til at være lige på randen af et hjerteslag, så det var nok bedst ikke at tirre ham yderligere.

— Okay — luder! Luder! råbte han.

— Det var bedre. Det er da i hvert fald menneskeligt, sagde pigen, og som om intet var hændt, bøjede hun sig frem og kyssede ham på kinden. Derefter tog hun hans hånd og nærmest hev ham mod udgangen, mens vild seksuel ophidselse fik hendes øjne til at lyse.

— Bevares! udbrød den ældre mand.

Jeg drak resten af min sjus, nikkede godnat til det ældre ægtepar og gik. På vejen tilbage til min kupé rendte jeg på sovevognskonduktøren.— Vær venlig at rede op til mig, så snart De kan, sagde jeg.

— Ønsker De da ingen middag, Señor?

— Det tror jeg ikke. I så fald spiser jeg senere. Jeg vil godt hvile mig lidt nu.

— Så skal jeg nok ordne det med det samme, sir.

Da jeg igen var tilbage i min kupé, så jeg mig hurtigt om. Tilsyneladende var intet blevet rørt, hvad jeg heller ikke havde regnet med, men man vænner sig til konstant at kontrollere sit opholdssted, hvilket er en nyttig vane. Konduktøren kom og slog køjen ned til mig. Uden for vinduet var himlen stadig lys, skønt klokken nærmede sig ti. Vi passerede Bordeaux og tog adskillige fede vinproducenter om bord, der alle havde det underligt lyssky udtryk i ansigtet, som havde præget så mange af dem efter de store vinskandaler for et par år siden. Distræt spekulerede jeg på, om mon nogen af dem havde deltaget i de vareforfalskninger, som i den grad havde rystet denne gamle vinregions gode ry.

Toget satte sig atter i gang og fortsatte mod Spanien. I Irun kom den spanske paskontrol om bord. De kiggede på mit pas, hilste høfligt og forlod mig igen. Jeg lagde mig igen ned i min køje, indstillede mit mentale vækkeur og faldt i søvn.


Det omtalte mentale vækkeur nåede ikke at træde i funktion. I stedet blev jeg vækket af en lyd, som jeg ikke med det samme kunne identificere. Altså blev jeg liggende helt stille, mens nervespidserne dirrede og adrenalinen strømmede i mine årer. Der blev banket sagte, men vedholdende på døren til min kupé. Men hvis jeg nu ignorerede lyden, så ville den måske høre op. Det gjorde den imidlertid ikke. Den ukendte udenfor var tydeligvis en stædig person.

Jeg smøg kniven af skeden og åbnede døren på klem. De svage lamper i korridoren belyste en tiger på godt én meter og tres, der gjorde sit bedste for at ligne en kælen stuekat. Den blonde Venus, som for ikke så forfærdeligt længe siden og påfaldende dramatisk havde indviet samtlige tilstedeværende i barvognen i sin rejseledsagers zoologisk ømhedstrang, stod derude i en tynd, tigerstribet, men halvgennemsigtig house-coat. Det var nu nær blevet min kniv, der havde gennemboret hende, men jeg standsede bevægelsen midtvejs og lod hende mase sig forbi mig og ind i kupeen.

— Hvad fanden? udbrød jeg.

Hun smed sig på køjen og lagde hænderne bag hovedet. Den bevægelse gav det ønskede resultat: hendes bryster udpegede mig som den udvalgte. Jeg fremkom igen med en begavet kommentar: — Hvad fanden? udbrød jeg én gang til.

— Jeg kunne se, at du følte dig ensom.

Hun gjorde sit bedste for at gøre sin stemme katteagtig og sagte og sexy. Det lykkedes fint. Jeg forsøgte at dæmpe hende, Bilbao og 02.45 kom farende ude i mørket. Pigen smilede dovent og strakte langsomt benene helt. Hendes house-coat åbnede sig og afslørede hendes blonde hårdusk.

— Hør nu her! begyndte jeg.

Hun løftede afværgende hånden, og jeg genkendte udtrykket på hendes ansigt. Hun var ikke den, der skyede offentligheden. Jeg huskede den højlydte scene i baren. Netop nu ønskede jeg bestemt ikke at få hele toget vækket af et frustreret pigebarn, der udtrykte sin mening om min svigtende manddom med noget i retning af en operaarie, der kunne høres på bageste række på det øverste galleri.

— Hør nu her! forsøgte jeg atter. Hun tog min hånd. Jeg satte mig på sengen. Min hånd rørte ryggen på hendes house-coat. Hun kom nærmere. Jeg lod kniven forsvinde i dens skede. Jeg stak hånden ind under det tynde stof og mærkede hendes brystvorter blive hårde under min berøring. Uvilkårligt begyndte mine hænder at massere hendes spændte bryster, som var brændende hede og let fugtige af et tyndt svedlag. En feminin moskuslugt bølgede omkring os. Hun strakte sig mageligt, trak mig ned oven på sig og spredte benene. Jeg strøg hendes house-coat af hendes skuldre. Hun gispede højt, da jeg trængte ind i hende. Hendes hænder tog om mine balder og pressede mig helt til bunds. Hidsige negle kradsede på min ryg, mens hun med hårde og hurtige stød spændte sit legeme mod mit.

Men til sidst lå hun ganske stille. Hun havde lukket øjnene, kroppen var blevet slap, orgasmen havde mættet hende. Jeg åbnede det ene øje og skottede til mit ur. 02.19. Jeg gav hende fem minutter til at få lidt styr på sig selv igen, hvorefter jeg ruskede i hendes skuldre.

— Du må hellere forsvinde, inden din vogter savner dig. Jeg rejste mig og begyndte at klæde mig på.

Uden at åbne øjnene, rystede hun på hovedet. — Jeg vil ikke, mumlede hun. — Jeg har det godt her.

— Det har jeg også. Og jeg ønsker ikke at sætte helbredet på spil.

— Kom her, hviskede hun. — Sæt dig ned.

Med et smil bøjede jeg mig, tog om hendes håndled og trak hende op på højkant. — Få nu den house-coat på igen, dame, sagde jeg.

Et øjeblik stod hun helt stille lige foran mig, så slog hun armene om halsen på mig. Der spillede et smil på hendes læber, mens hun spandt sin udfordring: — Du kan jo hjælpe mig den på, skat.

Nu hørtes der pludselig støj derude, sagte og vrede stemmer og slæbende bevægelser lige uden for døren til min kupé. Jeg hørte konduktørens anstrengte hvisken: — Señor, De kan virkelig ikke gå derind!

Døren røg op, og blondinens vrede ledsager fra baren nærmest væltede sig ind. Hans ansigt var forvredet af galskab, og øjnene var vilde. Uden at ænse mig gloede han på pigen. — Hvad helvede laver du her?

Netop nu var hun ved at tage sin house-coat på — endnu hurtigere end jeg havde pillet den af hende.

Jeg vendte mig om og kiggede på hende. Nu stod hun henne ved vinduet, lænede sig skødesløst til vinduesrammen og så storsnudet på den vrede mand. — Hvad kommer det dig ved?

Han sprang hen til hende, tog fat om hendes albue og slæbte hende gennem kupeen. — Din lille tæve! snerrede han, mens han halede hende helt ud i korridoren. — Jeg burde lænke dig til sengen!

— Señor! Señor! udbrød sovevognskonduktøren bønfaldende. — Behersk Dem dog! Vi kan ikke have dette … Hans stemme døde bort, mens optoget forsvandt hen ad korridoren. Jeg lukkede døren og låste den.

Jeg barberede mig, blev færdig med at klæde mig på og ventede så, indtil toget kun ti minutter forsinket kørte ind på stationen i Bilbao. Ifølge køreplanen skulle vi kun holde dér i seks minutter, og da de var gået, satte toget sig samvittighedsfuldt i bevægelse igen. Jeg smuttede ud fra kupeen, opdagede at døren for enden af korridoren stadig stod åben og sprang af toget, inden det for alvor havde fået fart på.

Bortset fra et par jernbanearbejdere, som nu var ved trætte at slentre deres vej, var perronen mennesketom. Jeg havde aldrig før været i Bilbao, men havde omhyggeligt studeret et kort over byen, og så snart jeg havde forladt stationen, fik jeg øje på den lille plaza, som jeg havde tænkt mig skulle være mit udgangspunkt. Idet jeg stillede mig ind i skyggen under et blomstrende træ, spejdede jeg omhyggeligt til alle sider. Ingen havde øjensynligt bemærket min flugt fra toget, ingen skyggede mig.

Jeg begyndte så at gå for at finde den bil, som jeg vidste, Hawk havde sørget for var stillet til mig. Hans instrukser var denne gang en smule melodramatiske, men han var ikke en mand, der gjorde noget uden årsag. Og jeg fik jo nok de nærmere detaljer i San Sebastian.

Efter en spadseretur på ti minutter havde jeg fundet bilen. Den holdt helt alene lige uden for lyscirklen fra en gadelampe. Den lignede tusinder af andre spanske biler, kort og buttet. Den var rød og nyvasket. Jeg skråede over gaden, lagde min hånd på dørhåndtaget, åbnede den ulåste bildør — og stirrede lige ind i mundingen på en revolver af stort kaliber.

— Stig ind, Mr. Carter. Vi har ventet Dem.

Jeg stivnede. Manden talte spansk med en let accent, som jeg rigtig kunne placere. Døren til bagsædet gik op, og en høj, radmager mand i en sort T-shirt og mørke benklæder greb mig ved skuldrene og snurrede mig rundt. Trods sin udtærede skikkelse var han forbløffende stærk.

Jeg svingede mit venstre ben højt op i luften og piruetterede som en balletdanser. Min hæl nåede lige akkurat at strejfe mandens strube, og han bandede — men ikke på spansk. Så mærkede jeg nålen bore sig ind i min skulder. Virkningen var øjeblikkelig og skræmmende. Panikken overvældede mig. Jeg var ved at dø. I det øjeblik hadede jeg det eneste menneske, som jeg altid uden forbehold havde stolet på. Det var ham, som havde ansvaret for min sikkerhed, han burde have beskyttet mig mod dette.

Et øjeblik forsøgte jeg at tvinge min hjerne til at tænke objektivt. Men det var umuligt. Giften tvang hele min mentalitet ned i lillehjernen, den gamle hjerne med dens atavistiske angst for mørket, døden og forræderi. I det korte nu forstod jeg, hvorfor Hawk ikke havde passet bedre på mig. Mine succeser havde gjort ham misundelig, han havde planlagt at overgive mig til døden, og det var lykkedes for ham. Jeg vaklede hen imod bilen. I det svage lys kunne jeg skimte mine morderes fortrukne ansigter. Så opgav jeg kampen. Jeg vidste, at jeg allerede var død og lod mig falde. Jeg mærkede ikke, at jeg ramte gaden.


Andet kapitel

Min skjorte var våd, og jeg fornemmede den svage lugt af frisk sved. Langsomt åbnede jeg øjnene. En fornemmelse af velvære, næsten eufori, bredte sig i mig. Jeg forsøgte at bekæmpe en trang til at fløjte muntert, tænkte: — Nåja, hvorfor fa’en egentlig ikke … og spidsede læberne. Ikke en lyd hørtes. Mit ansigt var som lammet. Læberne nægtede alligevel at adlyde.

Nu sagde en kvindestemme noget til mig på spansk med hård accent. Det forekom mig, at jeg skulle genkende den stemme.

— Bliv nu ikke bekymret, Mr. Carter. De lette eftervirkninger efter bedøvelsen forsvinder hurtigt.

Jeg hørte kvindens lette trin på gulvet, da hun bevægede sig rundt om mig — uden at nå ind i mit synsfelt. — Gør venligst et forsøg på at smile. Deres ansigt er stivnet i udtrykket fra dengang, bedøvelsen slog an. Det intense had gør mig helt nervøs.

Var der mon et glimt af humor i stemmen?

Jeg forsøgte at aktivere mine ansigtsmuskler. Det var, som om de knagede en smule, men de reagerede dog. Eftervirkningerne var ved at forsvinde — og tog den opstemte følelse med sig. Så huskede jeg prikket af nålen, kampen, angsten, hadet, den sikre overbevisning om, at jeg var ved at dø. Kun David Hawk kunne have tilladt det baghold.

Men efterhånden som giftens virkninger fortog sig, blev jeg mere nøgtern. Jeg håbede, at også dette var en af Hawks sædvanlige planer, samt at manden, der så tit havde spillet hasard med menneskeliv, ikke for en gangs skyld havde kalkuleret forkert. Og så øgedes min tvivl med et voldsomt sæt. Kvinden, hvis stemme jeg havde hørt, kom frem, så jeg kunne se hende.

Hun var ung. Treogtyve, huskede jeg. Hun var smuk, hun var meget nær ved at være en næsten sensationel skønhed. Øjnene var ovale med en let skævhed i øjenkrogene, og de smukke øjenlåg dækkede de store, gyldengrønne regnbuehinder halvt.

Hun var iført en sort nederdel og en tynd, hvid bluse, der viste hendes små, faste bryster. Det blanke, brune hår var redt fra ansigtet, og hun var nydeligt solbrændt. Jeg vidste adskilligt om pigen, som nu stod foran mig og smilede mærkelig genert. Den afgørende kendsgerning var den, at hun var dødsensfarlig.

— Prøv at sætte Dem op, Mr. Carter, sagde hun. — De fik en større dosis, end jeg havde givet ordre til. Til alt held er stoffet meget sikkert, og bortset fra at det kan fremkalde en pludselig panik ved injiceringen, er det ganske harmløst.

Forhåbentlig vidste hun, hvad hun talte om, men det gjorde hun jo nok. Jeg havde set hendes papirer, da jeg sidst var i Washington. Hun havde kendskab til mange ting, som en pige på treogtyve ikke burde ane det mindste om. For eksempel hvordan man bar sig ad med at myrde en god og hæderlig mand i Hong Kong.

Jeg satte mig op og følte mig næsten normal. Kun min følesans var sært overaktiveret. Jeg sad på en smal briks, min overkrop var nøgen, og luften i værelset smøg sig kærtegnende over min hud. Følelsen var på ingen måde ubehagelig, kun mærkelig, og den forsvandt, så snart jeg havde sat mig op.

Jeg så mig om. Væggene var på spansk manér ru og hvidkalkede, og gennem et vindue kunne jeg se ud over et rødt tegltag. Jeg kunne ligeledes se den blå, skyfri himmel, men intet længere nede. Imidlertid kunne jeg høre trafik, jeg befandt mig i en by, og det var jo nok stadig Bilbao. Foruden min briks var der en enlig stol en meter fra briksens fodende. Bag den stod pigen.

I hjørnet nærmest vinduet hang en Madonna på væggen. Den var ikke udskåret med større kunst, efter alt at dømme befandt jeg mig i et typisk spansk hjem af den lavere middelklasse.

— Nu er det nødvendigt, at vi får snakket om tingene, Mr. Carter. Igen kiggede jeg på pigen. Hun kom nærmere, tog stolen og satte sig. — Som De kan se, er jeg ubevæbnet, og jeg har ikke ondt i sinde.

— Som over for Tony Ball? bemærkede jeg. Et nu viste der sig et uudgrundeligt glimt i hendes øjne, og et øjeblik ventede jeg et vredt svar. Men hun beherskede sig lynsnart og sagde: — Fortid er fortid. Vi har kun nutiden nu — og fremtiden. Igen tøvede hun, men så trak hun på skuldrene. — Lad os ikke spille komedie. De kender mig og har hørt om alle de ting, som Deres organisation forsøger at pådutte mig ansvaret for.

Vist kendte jeg hende, Constanza Ybrava, eneste barn af den legendariske frihedskæmper Agustin Ybrava, som var død i Sovjetunionen efter at være flygtet fra Spanien for en halv snes år siden. Ybrava havde været en hensynsløs stridsmand, som havde ført en blodig og ubønhørlig krig mod den spanske regering. Men alt tydede på, at han udelukkende havde været en rendyrket baskisk patriot, som havde været villig til at modtage enhver form for hjælp, hvor den så end stammede fra.

Det var noget ganske andet med hans datter Constanza. Som hun stod dér lige foran mig, var det svært at forbinde hende med den dystre liste over misgerninger, som hun havde begået i navnlig de sidste fem år. Som ung rekrut hos KGB, kun seksten år gammel, havde hun gjort sig skyldig i sit første politiske mord. Og derefter havde hun udviklet sig til en af de mest berygtede af de agenter, der opererede fra Østeuropa.

— Hvad bringer Dem til Spanien, Constanza? Måske er den gamle garde efterhånden borte, men alligevel tvivler jeg på, at De er velkommen her i landet.

Igen lynede hendes øjne. — Dette er mit land. Her hører jeg til.

Jeg lo. — Constanza, sagde jeg. — Spanien er ikke Deres fædreland, det ligger tusinder af kilometer længere mod øst. Da De begyndte at arbejde for KGB, overskar De samtidigt alle forbindelser til Deres gamle land.

— De kan spare Dem at holde foredrag for mig, Mr. Carter, bed hun. — Er De da så fuldkommen?

— Jeg er stadig på den side, hvor jeg begyndte.

Et øjeblik stirrede hun på mig med et næsten surrealistisk had. Så genvandt hun atter selvbeherskelsen.

— Lad os undgå alle de diskussioner. Hun så ned mod gulvets røde klinker. — De ved naturligvis, at min far er død?

— Det er unægteligt en gammel nyhed, bekræftede jeg. — Deres far mistede livet sidste år i en flyulykke, som var påfaldende uoverbevisende selv efter russisk standard. Der er dem, som påstår, at det flystyrt var Deres første virkelige opgave.

Constanza reagerede med et hårdt og hurtigt håndkantslag, som ville have knust mit strubehoved, hvis jeg ikke havde pareret slaget, så hendes hånd i stedet fløj vildt op i luften.

Med min bare fod sparkede jeg efter hånden og ramte. Constanza mistede balancen og faldt forover mod stolen. Jeg svang mig ned fra sengen og nåede at afværge et spark mod mit skridt. Jeg greb efter hendes slanke ben, men fik ikke fat i det.

Nu kæmpede Constanza tavs, og hun var en dødsensfarlig modstander. Hun havde lært sin lektie til bunds, og det kostede mig al min kunnen at undgå hende og samtidigt etablere mit eget modangreb.

Dette var den Constanza Ybrava, som jeg havde været forberedt på, pigen, der tilintetgjorde Tony Ball. Ikke en smuk ung pige, men en drabsmaskine, som et totalitært regime havde skabt til hjælp for sine egne dunkle forehavender, I det øjeblik besluttede jeg, at Tony Ball skulle blive den sidste, som intetanende lod sig likvidere af hende.

Jeg trak nærmere for at få gjort en ende på det. Metal lynede i hendes hånd, min egen kniv, som hun havde stjålet, mens jeg var bevidstløs. Hvis hun havde haft lejlighed til at træne med den, havde det været sket. Men knive har som alle våben deres private særheder. Der er ikke to, som ligger på den samme måde i éns hånd. Så Constanza fik mig ikke.

Idet hun stødte til, bevægede jeg mig, og kniven passerede mellem min arm og min side uden at gøre mig noget, skønt jeg mærkede dens kolde blad, da jeg hurtigt førte armen nedad. Jeg kom helt op på fodbalderne, og i en perfekt Veronica, tyrefægternes basisfinte, lod jeg pigen fare lige forbi mig. Kniven fløj gennem luften, og jeg greb den i farten.

Inden jeg nåede hen til Constanza, var hun atter kommet på benene og så sig desperat om efter et andet våben. Hendes ansigt var udtryksløst, kun i hendes øjne lyste følelser, som jeg ikke kunne vurdere. Men der var ingen frygt i dem, hun var sin fars datter og bad ikke om nåde.

Hun sparkede ud med det ene ben, og den væltede stol splintredes. Hun dykkede forbi mig, rev et stoleben løs, rullede baglæns rundt og kom på benene igen i samme bevægelse, og med et lammende slag ramtes min arm af stolebenet. Jeg opbød hele min viljestyrke for at beholde kniven i hånden, og idet jeg holdt den lavt, bevægede jeg mig fremad.

Jeg hørte et legeme, der udefra kastede sig mod værelsets dør. Der lød en bragen af træ, som blev knust. Men undsætningen kom for sent, der var ingen redning for Constanza Ybrava. Ingen skulle mere som Tony Ball dø en ensom død i en fremmed by, fordi den kvinde led af en altid vågen dødsliderlighed. Jeg svingede armene bagud for at gøre det sidste og afgørende stød. Bag mig brasede døren ind i værelset, mit hoved eksploderede, og kniven faldt ud af hånden på mig.


Tredje kapitel

I et iskoldt hav kæmpede jeg mig op til overfladen. Angrebslystne havuhyrer svømmede over hovedet på mig. En grå skikkelse nærmede sig fra siden og greb fat i mig.

— Tag det roligt, Carter, sagde den. — Så hårdt slog jeg Dem nu heller ikke.

Jeg genkendte stemmen, også manden, skønt jeg stadig så alting som gennem en rød tåge. Roger Mather — en korpulent, pludskæbet og rødmosset fyr med lyst hår og kolde øjne.

— Hvem helvede har sluppet Deres fede røv ud fra Washington? kvækkede en stemme, nemlig min — hvad der først efter et øjebliks forløb gik op for mig.

— Skån mig for alt Deres lort, Carter, sagde Mather irriteret.

— Hvis De vil skåne mig for Deres tilstedeværelse, sagde jeg. Ved en enkelt lejlighed havde jeg været ude på en mission sammen med Mather, som var en anmassende bølle, der som den type nu engang gør det, forsøgte han at dække over sin indre usikkerhed med en overfladisk bralden. I hvert fald havde han fuldstændig ødelagt en ellers vellykket mission ved ganske overflødigt at likvidere tre af de mindste rollehavende. Naturligvis slog modparten igen, og vi mistede tre mand, som ikke var nær så betydningsløse, hvorefter Hawk beholdt ham hjemme på hovedkontoret. Dér sad han så og uddelte de pressenyheder, der sahdsynliggjorde AXEs legitime dækbeskæftigelse som pressebureau.

Jeg så mig hurtigt om. Rank som et lys stod Constanza henne ved vinduet. Der var et dybt mærke i væggen ved siden af hende efter kniven, som jeg havde kastet netop i det øjeblik, da Mather slog mig ned bagfra. Hun sendte mig et skævt smil. — Det blev altså alligevel en forbier, Mr. Carter.

Jeg sagde ikke noget, men hun havde ingen vanskelighed ved at læse mine tanker. Hvis kniven havde ramt, som jeg havde villet det, ville Constanza nu for altid have været ude af spillet.

Hun trak på skuldrene. — Nåja, hvis jeg skal være helt ærlig, så havde jeg heller ikke tænkt mig, at De skulle gå uskadt herfra.

Mather gloede på mig. — Det var sandelig et held, at jeg fik standset Dem i tide. De kunne jo have ødelagt hele missionen. Det kostede direktøren et større besvær at få alt dette arrangeret, og omgående forsøger De på at myrde den unge dame. Den slags vil ikke forbedre Deres image i Washington.

Så Mather anede altså ikke, hvem pigen var. Jeg nøjedes med tavs at stirre på ham.

Han snappede efter vejret for at tilføje yderligere et par bemærkninger, men bemærkede så den ligegyldige foragt i Constanzas øjne. Han rødmede, og med en stemme, der dirrede af noget midt mellem angst og raseri, udbrød han: — Men det er sandt. Jeg reddede Dem fra en masse ballade.

Det værkede i mit hoved, jeg brød mig ikke om tanken om, at Hawk igen havde skaffet mig Roger Mather på halsen, og skønt Constanza virkede meget fredelig lige nu, stolede jeg ikke på hende. Jeg kunne stadig se Tony Balls døde ansigt for mig. Og jeg var helvedes træt af bare lyden af Roger Mathers stemme.

— Klap i, Roger! Jeg rejste mig fra briksen og bukkede mig efter min kniv. Det fik igen smerterne til at jage gennem mit hoved. Jeg gik helt hen til vinduet og stirrede ud over taget. Solen var ved at stå op over husene.

Pludselig følte jeg mig dødtræt af det hele. Hemmelige budskaber, kodeordrer, smukke kvinder, hvis sjæle var lige så fordærvede, som deres skikkelser var lokkende, og kluddermikler som Roger Mather. Men jeg kunne ikke tillade mig at lade mine stemninger løbe af med mig. Jeg vendte mig om mod Mather.

— Kunne vi så ikke lige få opklaret, hvad der egentlig er meningen med denne komedie? sagde jeg.

Mather stod stadig og var sur henne i hjørnet, mens Constanza kiggede spekulativt på mig. Uden at se på Mather sagde hun: — De har instrukser til Mr. Carter, ikke sandt? Det var ikke et spørgsmål, men en konstatering, Mather genvandt sin selvtillid.


— Det har jeg i høj grad! Nu lød han igen aggressiv. — Jeg kommer direkte fra Washington, og jeg beder Dem høre nøje efter nu, for jeg agter ikke at gentage noget. Han tøvede et øjeblik, tydeligvis for at se, hvordan jeg reagerede på hans storsnudede optræden. Da jeg ikke sagde noget, opfattede han det naturligvis som et svaghedstegn. — Husk så det: intet bliver gentaget.

Yderst irriteret udbrød Constanza Ybrava: — Kan vi så ikke komme til sagen, Mr. Mather?

Stålet i den yndige piges stemme fik det til at gibbe i Mather — endnu et tegn på, at han ikke anede, hvem hun var.

— Nå jo — ja … Direktøren har instrueret mig om …

Ved enhver anden lejlighed ville jeg muligvis have moret mig over hans opblæste facon. Men jeg var travlt optaget af at regne situationen ud.

Mather fortsatte: — … har instrueret mig om at give Dem følgende ordrer …

Et virkelig førsteklasses skvadderhoved! Men en vurdering var så småt ved at blive til bagest i min hjerne.

Mather messede: — Punkt ét. De vil stille Dem til herværende dames disposition og adlyde hendes ordrer, som om de kom direkte fra direktøren selv. Punkt to: Fra dette øjeblik vil De undlade at søge nogen som helst kontakt med direktøren, indtil herværende dame, som nu er Deres overordnede, frigiver Dem fra den igangværende operation.

Constanza indskød: — Og så tror jeg, De kan lade os være alene, Mr. Mather.

Det havde han tydeligvis ingen lyst til, men Constanzas tonefald gav ham intet valg. Med en tølpers sikre instinkt vidste Mather, når tiden var inde til at tage sig i agt. Han snurrede rundt og spankulerede ud ad døren. Men hvis jeg ikke tog meget fejl, kom jeg desværre nok til at se mere til ham.


Han knaldede døren i bag sig, og Constanza gik hen til den og låste den. Så vendte hun sig om.

— De ser, at jeg regner med, De vil opføre Dem ordentligt.

Jeg svarede ikke.

Hun rystede irriteret på hovedet. — Hvad De tænker om mig, lader sig sandsynligvis ikke ændre. Men måske kan det også være det samme, hvad De tænker. Det afgørende er, om De er indstillet på at adlyde mine ordrer.

— De har jo hørt min instruks, sagde jeg.

— Det har jeg, Nick Carter. Men agter De at følge den?

Jeg ønskede ikke at virke alt for imødekommende, men jeg var villig til at høre på hende. — Jeg synes ikke om det, sagde jeg hårdt. — Men jeg har adlydt ordrer i for mange år til at skifte adfærdsmønster nu.

Constanzas grå øjne blev meget kolde. — Det er sket, at De har misforstået Deres ordrer — med vilje, understregede hun.

— Men det kan jeg jo umuligt gøre lige nu, vel? Tydeligvis er De i direkte kontakt med mine overordnede. Jeg tilføjede utålmodigt: — Jeg har fattet pointen, Constanza. Hvad enten jeg synes om det eller ej, står jeg til Deres disposition. Hvad går det så ud på?

Constanza så nøje på mig, og så begyndte hun: — De følgende oplysninger er strengt hemmelige og må ikke gentages til nogen.

Jeg smilede. — Det var da kedeligt. Jeg havde ellers tænkt mig lige at smutte ned til den nærmeste café og fortælle det hele til alle mine venner.

Bemærkningen morede hende på ingen måde. — Ikke så vittig! Hun stirrede intenst på mig. — Hvad ved De om Luis Cabesa? spurgte hun så.

— Han er fysiker.

— Ja, sagde Constanza. — Men han er også basker. For fem år siden var han indstillet til Nobelprisen for sit arbejde med kernefusion. Det siges, at han ikke fik den på grund af sin politiske indstilling.

Jeg kendte godt historien, men afholdt mig fra enhver kommentar.

— I de sidste tre år har Cabesa arbejdet i Frankrig, fortsatte hun. — I Carcier, hvor franskmændene eksperimenterer med den komplette atomtilværelse.

Naturligvis var jeg klar over Carcier. Denne nybyggede by er netop ét af de franske atomeksperimenter. På grund af offentlighedens afvisning af atomanlæg i nærheden af større beboelsescentre har franskmændene bygget en hel by på Bretagnes klippefyldte sydkyst. Alt i den — opvarmning, elektricitetsværker, den kollektive trafik — drives med atomkraft. Trods en ikke helt tidssvarende teknologi har de installeret en hurtig breeder-reaktor midt i selve byen. Der havde været rygter om visse sikkerhedssvigt, men de af vore agenter, som har specialiseret sig i videnskabelig spionage, havde hidtil ikke kunnet lokalisere konkrete mangler.

Igen gjorde Constanza et ophold, mens hun indgående betragtede mig. — Hvorfor fortæller jeg Dem dét? For De ved jo allerede det hele, ikke sandt?

I stedet for at svare, tog jeg en cigaret frem og tændte den med en tændstik fra en lille æske, som lå ved siden af vokslyset under Madonnaen. Et kort øjeblik så jeg et glimt af irritation på Constanzas ansigt.

— De ved også, hvor forsømmelig den franske vagttjeneste er? Og nu er der nogen, der har udnyttet chancen. Hun tilføjede: — Vi har fået en rapport om, at et betydeligt kvantum plutonium er forsvundet.

Det var endelig en nyhed, men den kom nu ikke helt bag på mig. Noget sådant måtte simpelt hen ske før eller senere.


Constanza sagde: — Men lad os vende tilbage til Luis Cabesa.

— Fysikeren eller baskeren? spurgte jeg.

— Muligvis begge. Den morgen, da det blev konstateret, at der manglede et kvantum plutonium, mødte Luis Cabesa ikke op på sit kontor. Og han er stadig forsvundet.

Pludselig smagte min cigaret grimt, og værelset forekom indelukket. Jeg havde læst tilstrækkelig mange hemmelige rapporter til at være klar over, hvor Constanza ville hen. Jeg ventede på, at hun skulle sige det.

— Hvis der er nogen forbindelse mellem de to hændelser … hun lo kort — og at tænke andet ville være mere end dumt … så er det ikke uoverkommeligt at gætte, hvad Cabesa er ude på.

Constanza Ybrava, fanatisk kommunist, engang og måske stadig topagent hos KGB, løftede en lille mappe op fra gulvet og stillede den på bordet i hjørnet modsat Madonnaen. Hun tog et lille bundt papirer frem — Tophemmeligt, Var der stemplet på dem. Utvivlsomt stammede dokumenterne fra den amerikanske sikkerhedstjeneste.

Den, der havde givet hende dem, stod til adskillige år bag tremmerne men det kom jo ikke mig ved. Skønt jeg ikke før havde set papirerne, var jeg med det samme klar over, hvad de indeholdt. Hvad Constanza omgående bekræftede.

— Om meget kort tid agter en eller anden at lave sin egen private atombombe. Det løb mig koldt ned ad ryggen. Vandalerne stod ikke længere uden for byens porte og krævede at blive lukket ind. Nu agtede de i stedet at udslette byen totalt.


Fjerde kapitel

Constanza rakte mig papirerne, som tydeligvis var ægte nok. En eller anden på vores side havde besluttet sig til at stole betydeligt mere på Constanza, end jeg nogen sinde ville drømme om at gøre, Jeg bladede dem hurtigt igennem. De stammede ikke fra vores organisation, for de var skrevet i et ordrigt sensationssprog, som Hawk aldrig i livet ville have fundet sig i.

Men meningen var imidlertid tydelig nok. En kontakt blandt franske videnskabsmænd havde givet vores regering et tips om Luis Cabesas forsvinden, samtidigt med at et nøje specificeret kvantum plutonium ligeledes var forsvundet. Rapporten mente, at både stoffet og atomfysikeren var blevet sejlet fra Carcier til Bilbao ved Biskayabugten. Derved undgik tyvene at blive opdaget ved de ordinære grænseovergange mellem Frankrig og Spanien.

Jeg gav Constanza papirerne tilbage. Igen så hun længe og indgående på mig, så gik hun tavs tilbage til bordet og hentede et enkelt stykke papir frem.

— De må også hellere læse dette, sagde hun. Jeg tog arket og kiggede nærmere på det. Det var håndskrevet.

'Constanza: samtlige oplysninger, De gav os under afhøringen i Washington i sidste måned er blevet nøje kontrolleret. Og de har vist sig at stemme. Jeg er nu overbevist om, at Deres ønske om at begynde en ny tilværelse i den vestlige verden er ærligt. Jeg kan derfor bekræfte, at vi, så snart den forhåndenværende sag er overstået, kan etablere Dem i en ny identitet, hvis dét er det, De ønsker. Hvis De foretrækker at blive i Spanien, så vil jeg tro, at der er gode muligheder for at nå frem til en aftale med den spanske regering. Men jeg behøver formentlig ikke minde Dem om, at samme regering på indeværende tidspunkt ikke er indstillet på uden videre at tolerere Deres tilstedeværelse på spansk jord. De gør derfor klogt i at styre klar af autoriteterne. Hvis De bliver taget, skal De ikke regne med nogen hjælp fra os. Husk endelig de oplysninger, jeg gav Dem om Carter. Han er til at stole på, men dét, der er kommet frem om Deres fortid, kan meget vel få indflydelse på hans forhold til Dem.'

Noten var ikke underskrevet, men jeg kendte den utålmodige håndskrift så godt som min egen.

— Så nu arbejder De altså for Hawk? sagde jeg, mens jeg rakte noten tilbage.

Hun rødmede. — Jeg arbejder for friheden, sagde hun.

— Hvem gør ikke dét?

— Der er ingen grund til at være sarkastisk, sagde hun. — Det varede længe, men til sidst fandt jeg ud af, hvad det var for en slags mennesker, jeg arbejdede for. De myrdede min far, og bagefter udspredte de det rygte, at det var mig, der var den skyldige. I den russiske efterretningstjeneste er der fraktioner, som modarbejder hinanden. Den slags findes sikkert også hos Dem.

Det kunne jeg ikke benægte.

Constanza fortsatte: — I de seneste år har den fraktionsstrid systematisk renset de forskellige efterretningssekstioner for alle, som ikke er indfødte russere.

— Min far var særdeles veletableret, og at han brændte for sagen lod sig ikke betvivle. Han ville aldrig have forrådt russerne, men til det sidste var han en loyal basker. Altså myrdede de ham og gav mig skylden for det. Naturligvis var der ingen, der troede, at jeg havde dræbt min egen far, men der var heller ingen, der ville gå i brechen for mig. Ingen længe blev jeg beskyldt for utallige andre misgerninger verden over. I en halv snes lande blev jeg efterlyst — med ordre til, at jeg omgående skulle skydes ned, så snart jeg blot blev set. Før eller senere var det endt som ønsket. Derfor opsøgte jeg Deres Hawk.


Hvilket altsammen lød meget udmærket — hvis det altså bare var sandt. Hvad jeg i allerhøjeste grad tvivlede på. Himlen måtte vide, hvad Hawk var ude på med at arrangere det, så Constanza kidnappede mig, hvorefter netop Roger Mather dukkede op med mine instrukser. Der var de besynderligste snirkler i hans hjerne, men efter jeg i så mange år havde arbejdet for ham, havde jeg kun ét valg — nemlig at stole på, at han igen vidste, hvad han gjorde. Indtil nu havde Hawk aldrig bragt mig i fare, medmindre der var en særdeles god grund til det. Jeg måtte hænge ved, indtil situationen blev lidt mere afklaret. Men jeg agtede under ingen omstændigheder at stole på Constanza — trods hendes rørende historie.

— Okay, Constanza, sagde jeg. — Jeg er i Deres hænder.

— Godt. Jeg håber, De mener det, Mr. Carter. For operationen er uhyre vigtig, og jeg ønsker ikke, at De skal lave numre med mig.

— Jeg har jo mine ordrer. Og synes De ikke, at De burde kalde mig Nick fra nu af?

Constanza kiggede på mig, og — tro det eller lad være, hendes skæve smil gav faktisk udtryk for en let generthed. — Jeg har hørt utallige rygter om Dem og kvinderne, Mr. Carter, så jeg tror, vi bør holde vores indbyrdes forhold på en rent professionel basis … En let banken på døren afbrød hende.

Hurtigt og hårdt sagde hun noget på baskisk. Døren blev åbnet. Det var den høje, magre mand, som havde stukket sprøjten i mig. Han var stadig i det samme sorte antræk. Den eneste ændring var tilsyneladende, at hans skægstubbe var groet yderligere et døgn, og nu hang der en sort cigaret mellem hans læber. Han skottede til mig, hvorefter han på hurtigt baskisk rablede en større ordstrøm af sig til Constanza.


Hun standsede ham med en håndbevægelse. — Habla Espanol, Miguel! sagde hun bydende.

Manden trak på skuldrene og begyndte forfra på spansk. Tydeligvis ønskede Constanza ikke at gøre mig mistænksom ved at deltage i en samtale på et sprog, som jeg ikke kunne forstå.

Miguel smed cigaretten på gulvet.

— Jeg har fundet båden, Constanza.

— Jaså, nærmest henåndede hun. — Og ejeren?

— En, jeg kender. Juan Diego Ortez. Han er en loyal basker — undertiden endda lidt for loyal.

— Har du talt med ham?

Miguel sagde: — I morges kom han ikke ned til sin båd. Jeg holdt ikke af at udspørge de andre fiskere. Så risikerer vi bare, at der bliver snakket. Men jeg hørte, at han har været syg hele den sidste uge. Af en eller anden slags influenza.

— Den må være overstået nu, sagde Constanza. — Lad os opsøge ham hjemme hos ham selv.

Miguel skottede til mig. — Det er måske ikke det bedste at tage den mand med derhen.

— Det er noget, jeg bestemmer, snerrede Constanza.

Miguel trak på de magre skuldre, og Constanza sagde: — Bueno. Lad os komme af sted.

Nedenfor, parkeret halvt oppe på den snævre gades fortov, holdt en alderstegen Seat 600, Spaniens svar på Folkevognsbillen. Den oprindelige grå lak var næsten helt skrammet af, så den var overalt plettet med rød rustmaling. Constanza klemte sig ind på bagsædet, jeg satte mig på forsædets højre side, og Miguel tændte sig en ny cigaret og kravlede ind bag rattet.

Den gamle Seat brummede som en senil symaskine, da vi svingede ud i Bilbaos anarkistiske trafik. Miguel kørte med den ene hånd på gearet og med cigaretten i den anden, og ind imellem gjorde han visse halvhjertede forsøg med rattet og hornet.

Til alt held blev det ikke nogen længere køretur. Vi svingede om et hjørne, parkerede på fortovet under et modfaldent valnøddetræ og steg ud.

— Juans hus er lige om hjørnet, oplyste Miguel. — Men det er bedst ikke at køre nærmere. Det vil bare vække opmærksomhed.

På det punkt var jeg enig med ham. Miguels bilkørsel ville vække opmærksomhed, endog på Utahs saltsletter. Vi spadserede så den korte vej hen langs husblokken. Overalt stod kvinder og snakkede, diskuterede og lo. De var tilsyneladende allesammen gamle, de var sortklædte, og deres ansigter var brune og rynkede. Men det var livlige ansigter, og de så interesseret, men på ingen måde uhøfligt efter os.

Vi drejede om hjørnet. Her var gaden fuld af mænd, der som kvinderne alle var sortklædte, men i deres ansigter var der ikke antydning af smil. Det var tydeligt at se, hvad dét var for en slags forsamling.

Med en håndbevægelse standsede Miguel Constanza og mig. Der var en god snes mænd, og de stod et halvt hundrede meter fra os. De røg og talte lavmælt sammen.

— Vent her, sagde Miguel.

Han gik hen til mændene og bød en af dem en cigaret. Derefter talte de sammen i ti minutter og sluttede med at give hinanden hånden. Miguel vendte tilbage til os.

— Vi får ikke noget at vide af Juan, sagde han. — Dette er hans begravelse.

— Mord? spurgte Constanza.

— Nej. Miguel rynkede panden. — Sygdom. Jeg talte med hans svoger. Men han kan ikke sige os ret meget.

— Er der nogen mulighed for, at vi kan tale med hans familie? spurgte jeg.

Miguel skottede til mig og kiggede derefter spørgende på Constanza, som nikkede. — Jeg skal se, hvad jeg kan gøre.

Han gik tilbage til den mand, han netop havde snakket med. Et par hurtige bemærkninger blev udvekslet, og så var Miguel atter hos os. — Juans enke vil modtage os klokken ti i aften, men vi må fatte os i korthed. Juan har aldrig før i sit liv været syg så meget som én dag, så hun er dybt rystet. Sidste uge begyndte han at føle sig dårligt tilpas, og fem dage senere er han så død. Hun vil tale med dig, Constanza. Jeg fortalte hende dit navn.

Constanza ville sige noget, men Miguel hævede afværgende hånden. — Det var nødvendigt, ellers ville hun have nægtet at tale med os. Men hun betragter det som en ære at få besøg af Augustin Ybravas datter.


Femte kapitel

— Hvor ligger Juans båd? spurgte Constanza, da vi atter sad i bilen.

— På floden, sagde Miguel.

— Så lad os køre derhen, sagde Constanza.

Trafikken var mere end kontrær, og det tog os en time at nå frem. Bilbao, som ligger ved Atlanterhavskysten, er én af Spaniens vigtigste havne, men har unægteligt sine begrænsninger. Selve kajområdet ligger i læ inde i floden Nervion, og floden er ikke dyb nok til at tage større skibe. Alligevel var der betydelig travlhed overalt omkring dokkene. Små trehjulede lastvogne pilede rundt, og i gadekrydsene stod hvidklædte politibetjente og vinkede trafikken videre. Vi standsede op bag en dobbeltparkeret Mo-Ped og steg ud.

— Båden ligger derovre, sagde baskeren.

Da der opstod et hul i trafikken, skyndte vi os derover.


Bådens størrelse forbavsede mig ikke. Enhver, som overhovedet kunne få den idé at ville krydse Biskayabugten fra Bretagne til Bilbao, ville forlange at få et skib, som var mindst lige så stort som den tresfods trawler, der lå ved kajen.

Den virkede totalt forladt. Jeg spadserede hen foran forstavnen, der hævede sig i vejret, og lige bag selve boven var der malet to enorme blå øjne samt skibets navn: Jose Maria Cortez.

— Lad os kigge lidt nærmere på den, sagde jeg.

Constanza så sig hurtigt om. — Kan du få øje på nogen her, du kender? spurgte hun Miguel.

Baskeren trak på skuldrene. — Det kan jeg ikke uden videre sige. Fiskerne tilbringer det meste af deres tid til søs, solen brænder deres ansigter til læder, så de allesammen kommer til at ligne hinanden.

Jeg hørte ikke, hvad Constanza svarede. Bådens dæk var et par meter under mig. Floden fik det til at gynge en smule. Langs bådens vandlinje gurglede sort, olieagtigt vand trøsteløst.

Jeg greb fat i et vant og svang mig ned på dækket, hvor der stank af fisk og nytørret net. Lugten forekom mærkeligt nok ikke ubehagelig.

Jeg hørte, at Constanza hoppede ned på dækket bag mig og vendte mig om, netop som også Miguel sprang ned. Han virkede nervøs og kiggede først på den lille fiskerbåd, som lå lige agterude, og derefter på de to både, der side om side lå fortøjet foran os. Så vidt jeg kunne se, var der overhovedet ingen som skænkede os blot den ringeste opmærksomhed. Døren til kahytten var låst. Jeg lænede mig tungt mod den og gav låsen et hårdt slag med kanten af min hånd. Døren sprang op. Kahytten var ganske som alle andre fiskerkahytter, men der var en saltstribe langs rudekanterne. Den, som havde pudset dem, havde ikke gjort det særlig grundigt.


Hvad er der? spurgte Constanza.

— Jose Maria Cortez har for nylig været ude i hårdt vejr, sagde jeg og vendte mig om mod Miguel. — Kig lige på fordækket og se, om De kan finde noget, som kan give os en idé om, hvor båden har været.

— Hvad skal jeg kigge efter, Senor? spurgte han surt. Måske var han nervøs for at blive grebet i at være sprunget om bord i en båd, hvor han intet havde at gøre. Baskerne har en udpræget sans for ejendomsretten.

— Måske finder De et par havnekvitteringer. Min sarkasme var spildt på ham, og han mumlede indædt, da han gik. Jeg regnede bestemt ikke med, at han ville opdage noget, men jeg ønskede at snakke med Constanza. Da Miguel var sikkert uden for hørevidde, sagde jeg. — Kan De skaffe en Geigertæller?

Hun nikkede. — Det vil tage nogen tid.

— Hvor længe?

— Adskillige timer — måske kun ti. Hun så lidt ængsteligt på mig. — Tror De, der er noget her om bord? Plutonium?

— Ikke mere. Det er sikkert blevet fjernet for adskillige dage siden. Hvis båden her virkelig fragtede det fra Frankrig til Spanien, kan De roligt gå ud fra, at det blev afhentet i det sekund, den lagde til. De kunne jo aldrig ane, hvornår tyveriet ville blive opdaget, så de ønskede utvivlsomt ikke at løbe nogen risiko.

Jeg kiggede ud på Miguel på fordækket. Han forsøgte at løfte den luge, som var lige bag formasten, men enten var den låst, eller også havde den klemt sig fast, for han kunne ikke rokke den.

— Hvis det forsvundne plutonium har været om bord her, kan vi så aflæse det på Geigertælleren? spurgte Constanza.

— Det er en mulighed. Miguel forlod nu lugen og gik tværs over dækket hen imod et lille aflukke. Han åbnede lemmen og stak armen derind, hvorefter han gik tilbage til lugen. Et eller andet havde tydeligvis tiltrukket sig hans opmærksomhed.

— Det ser ud til, at Miguel har fundet noget, sagde jeg. — Lad os gå derop.

Constanza var allerede nået gennem døren, da eksplosionen skete — et rungende og sukkende lyd, der endte i et dumpt drøn. Jeg hvirvlede rundt og så en gul arm af ild bore sig op fra lugen. Den opløstes i tusinder af orange ildkugler, der sprøjtede ud over dækket og overøste Miguel med grådig, gylden død. Han nåede ikke engang at skrige. Jeg så ham åbne munden, og jeg så den flydende ild trænge ind i hans hoved.

Miguel vendte sig om og satte i løb. Han var allerede død, men løb stadig, da ilden havde ophedet væskerne i hans hoved til sprængningspunktet. Så eksploderede det som en kæmpestor kastanje, en uhyggelig og helt usandsynlig dødsmåde — mod både naturens og anstændighedens love. Liget tumlede ud over skibssiden, mens benene stadig sprællede vildt.

Nu brændte hele forenden af Jose Maria Cortez. Enorme ildfingre rakte ud efter os. Jeg snurrede rundt og løb hen til Constanza, der stod på dækket og støttede sig til rælingen, mens hun stirrede ned på vandet, hvor Miguel var forsvundet.

— Kom nu! råbte jeg over flammernes brølen.

— Miguel, sagde hun sagte. Øjnene var døde og opspærret af chok.

— Han er død, sagde jeg hæst.

— Miguel skal med os. Hun sagde det langsomt og spøgelsesagtigt. Jeg så hurtigt forud. Om få sekunder ville flammerne opsluge os. Gennem tøjet sved den intense strålevarme min krop. Langt borte kunne jeg høre brandbilernes tuden. Vi måtte væk fra den båd, og det kunne ikke ske for hurtigt.


Jeg greb efter Constanza. Mine fingre lagde sig om hendes hals, fandt det rigtige sted og trykkede til. Hun faldt sammen i mine arme. Jeg kastede hende over min skulder og løb agterud. Men en voldsom bevægelse lykkedes det mig at få hende op på kajen. Båden var ved at gå ned med boven forrest, og det havde vippet agterenden opad, så den var næsten på højde med kajen. En uniformeret mand bøjede sig frem for at gribe min arm, men båden var svinget ud fra kajen, så han kunne ikke mere nå mig. Jeg sprang gennem luften, hænder fik fat i mig, og jeg blev halet ind på kajens ru sten.

To mænd stod bøjet over Constanza. Den ene gned hendes håndled, mens den anden tørrede hendes ansigt og bluse med et fugtigt klæde. Jeg kiggede på den uniformerede mand, som havde hjulpet mig. På hovedet havde han lakhatten fra Guardia Civil. Han virkede chokeret og ikke så lidt forvirret, men jeg vidste, at det ikke ville vare længe.

— Skær fortøjningerne forude over, sagde jeg.

Han tøvede et øjeblik, men hilste så, hvorefter han løb frem for at se, om han på en eller anden måde kunne frigøre den brændende båd fra kajen. Han kunne have sparet sig ulejligheden, for da han nåede hen til boven, var fortøjningerne allerede brændt over. Han vendte sig tilbage mod os, men netop i det øjeblik så han resterne af Miguel, der drev af sted i flodens oliesorte vand.

Han blev stående og stirrede og blev ligbleg. Så kastede han op ned ad sin grågrønne uniform. Flov vendte han sig bort fra det lille opløb, som havde samlet sig omkring Constanza og mig.

Det var sikkert vores sidste chance. Jeg løftede Constanza op og løb tværs over gaden til Seat’en. Jeg pressede hende ind på passagersædet, satte mig bag rattet og svingede hensynsløst den lille bil ud på gaden. I sidste øjeblik nåede jeg at dreje omkring hjørnet og ind i en sidegade, der førte væk fra kajen, inden den og andre gader blev blokeret af brandvæsenets køretøjer samt en tilstrømning af biler, hvis førere og passagerer blev drevet mod stedet af en makaber nysgerrighed, som lugtede død.


Sjette kapitel

Da vi var nået væk fra dokområdet, var Constanza så nogenlunde blevet sig selv igen. Vi kom til en lille plaza, og trods den voldsomme trafik lykkedes det hende at dirigere mig den rigtige vej over den, hvorefter vi svingede ind i en meget smal gyde, som førte tilbage til det hus, hvor jeg var kommet til bevidsthed. Jeg parkerede vognen, og vi gik ind i huset og op i det værelse, hvor jeg havde været en slags fange. Hun hentydede ikke til Miguels død. — Vent her, sagde hun og forlod mig.

Jeg kunne høre vandet løbe i et badeværelse i nærheden. Lidt efter kom hun tilbage og havde skiftet til en ren hvid bluse og en mørkegrøn nederdel. Hun medbragte en flaske af den mørke spanske cognac, og i fælles tavshed fik vi os hver en drink.

Da Constanza havde tømt sit glas, stillede hun det fra sig på bordet. — I al den tid, far var i landflygtighed, sagde hun, — tror jeg at dét, han savnede mest af alt, var den skarpe smag af billig spansk cognac. Hun skænkede sig en ny drink. — Miguel var en god mand. Fortalte jeg Dem, at han var min fætter?

Men hun ventede intet svar på sit retoriske spørgsmål, og jeg lod hende snakke.

— Hans mor og min far var søskende. Da de var syv, passede de begge to får oppe i bjergene. Miguel havde i alt seks brødre — ingen søstre. Og der er en særlig egenskab ved landet her, Mr. Carter, det dræbte dem alle seks. To blev skudt af spanierne. Én blev dræbt, da en bombe eksploderede i utide. En anden blev skudt ned under et flugtforsøg, mens to døde i et politisk fængsel. Og nu er der altså også Miguel.

Hun skænkede sig en drink til og rakte mig så flasken. Mens jeg forsigtigt hældte blot en lille smule af den mørke væske i mit glas, skottede jeg til pigen. Hendes grøngyldne øjne var fugtige, men jeg havde svært ved at tro på netop hendes tårer. Jeg havde læst oplysningerne om hende — og set fotografier af Tony Ball.

Constanza måtte have skimtet noget i mit ansigt, for pludselig var hun helt nærværende, og en hurtig vrede klarede hendes øjne.

— De tror altså ikke, at jeg har følelser, Mr. Carter? Det er dog … Men hvad hun ville have sagt, blev aldrig opklaret, for hun blev afbrudt af en forsigtig banken på døren.

Jeg tog et par hurtige skridt, så jeg ville være dækket af døren, når den blev åbnet, og Constanza stillede sig på den modsatte side og var dermed beskyttet af væggen. Så bøjede hun sig frem, tog om håndtaget og nærmest flåede døren op. Jeg hørte stemmen.

— Undskyld, jeg trænger mig ind, Señorita Ybrava, men jeg skal absolut tale med Dem.

Constanza genkendte vores gæst. — Fernando Escobar, sagde hun. — Kom ind …

— Er den høje … Americano her hos Dem?

Jeg trådte frem fra mit skjulested. Den nyankomne var den lille mand, som Miguel havde snakket med ved begravelsen, og blot ét blik på ham sagde det hele. Rædsel! Han var stadig klædt i sort og medførte en stank af ren og skær angst. Han var svoger til den døde Juan, fiskeren, hvis båd var et flammehav, da vi forlod den.

— Ah Señor. Det er godt, at De også er her.

Jeg skubbede døren i bag ham, og et øjeblik ventede jeg, at han skulle prøve på at stikke af igen, men han beherskede sig.

Han sagde til Constanza: — Under begravelsen hørte vi om båden, og der var én, som sagde, at Miguel var blevet set ved huset her, og så skyndte jeg mig herhen.

Jeg skottede til Constanza. Formodentlig vidste halvdelen af Bilbaos befolkning, at Constanza Ybrava og hendes amerikanske ven var i byen.

— Min søster, Juans enke, er bange, og når jeg skal være helt ærlig, er jeg det også, sagde den lille mand.

— Og hvad er det så, der i den grad skræmmer dig, gamle? sagde Constanza fornærmende, og manden opfattede sarkasmen i hendes stemme. Blodet skød op i de vejrbidte kinder. Et øjeblik frygtede jeg, at han ligefrem ville lange ud efter Constanza, men igen beherskede han sig og sagde med rolig værdighed: — Senorita, De har ret i, at jeg er gammel, og de sidste ti dage har ældet mig mere end de foregående ti år tilsammen. Men jeg har mine forpligtelser mod min søster, min døde svoger og min søsters børn, som nu er faderløse. Og det er sandt, at jeg er bange. For hvad De nu vil gøre. For hvad Deres fjender måske vil gøre. Vi er fiskere, ikke soldater.

— I krigen mod tyranniet er vi alle soldater, sagde Constanza.

— Det er muligvis rigtigt, Señorita, men så spørger jeg: Hvis tyranni er det, min søster og jeg bør kæmpe imod?

Her var oplægget til en større diskussion, så jeg skyndte mig at bryde ind: — De siger, at dette har stået på i ti dage. Hvornår begyndte det da?

— Jeg har ikke mere at sige. Den lille mand vendte sig om mod døren, men jeg stillede mig i vejen for ham.

— Nej, sagde jeg blidt.

— Señor, sagde manden bedende.

— Lad det skrog gå, brød Constanza ind.


— Hold mund, Constanza, sagde jeg.

— De arbejder for mig, Carter, bed hun. — Jeg bestemmer, hvem der bliver, og hvem der går.

— Korrekt. Og klap så i, Constanza!

Hun fejede mig til side, stormede ud og knaldede døren i bag sig. Escobar ville tilsyneladende følge efter hende, men jeg standsede ham. — Fortæl mig om Deres svogers død, og bagefter kan De gå. Så slipper De for at se mere til os. Men hvis De nægter at sige noget, opsøger jeg Deres søster i aften.

Angsten fik ham til at spærre øjnene op. — Det må De ikke. Man holder øje med hendes hus.

— Så fortæl mig det hele her og nu.

Et øjeblik så han ud, som om han overvejede muligheden af at spadsere lige ud gennem væggen, men så gav han op. — Señor, jeg skal nok fortælle Dem det.

Jeg lod ham sætte sig på sengen og skænkede ham en solid cognac i Constanzas glas. Taknemmeligt skyllede han den i sig. Så sagde han: — I morgen er det to uger siden, at Juan fortalte mig om alle de penge, som han nu skulle til at tjene. Så han kunne flytte familien ud i udkanten af Bilbao, hvor luften er ren, og hvor husene ikke i den grad klemmer sig op ad hinanden. Juan var ikke som os andre, han ville have et hus helt for sig selv, ligesom de rige. Også en bil. Og for to uger siden fortalte han mig, at nu fik han begge dele.

— Jeg spurgte ham, hvordan han havde tænkt sig at få det mirakel til at ske. Han havde en god og sødygtig båd, men der var ikke mange penge at hente på fiskeriet. Men han fastholdt, at han alligevel nok skulle tjene de penge, så han kunne købe det, han ønskede sig.

Escobar tav et øjeblik, men sagde så: — Jeg kunne ikke få ham fra sine planer, og min søster tænkte som han, og jeg ønskede jo bare, at hun skulle blive lykkelig. Men så vendte hverken Juan eller båden tilbage efter næste dags fisketur, men min søster sagde, at hun ikke var bekymret, for Juan havde sagt, at han måske blev borte i hele tre døgn. Men jeg kunne se, at hun alligevel var bekymret. Den tredje dag kom to mænd til min søsters hus, de var meget høflige og sagde intet, der kunne skræmme hende, men min søster sagde, at de alligevel gjorde hende bange, der var i hvert fald noget ved den ene, som forfærdede hende. Selv når han var allermest høflig, var det, som om han hele tiden var på nippet til at gå over til voldsomheder, og hun var hurtigt blevet klar over, at Juan arbejdede for netop de to mænd.

— Hvordan med den anden mand, som ikke skræmte Deres søster?

Fernando Escobar trak på skuldrene. — Han havde skæg, og han havde en baskerhue på og sagde ikke ret meget, og min søster forstod ham ikke. Det var den anden, hun kunne huske.

— Og hvordan så han så ud?

— Han var vist bare en franskmand. Med mørke briller.

Måske, tænkte jeg.

— Hvornår kom Juan så hjem? spurgte jeg.

— Den fjerde dag, klokken ni om aftenen, lige før det blev mørkt. Han var dødtræt, og han var kommet alvorligt til skade med det venstre ben. Senere kom det frem, at han var blevet overfaldet af storm midt ude i Biskayabugten, og det tog ham yderligere fireogtyve timer at kæmpe båden hjem. Under alle omstændigheder var det sindssygt at tage ud på en længere tur på bugten hele alene. Den lille mand rystede på hovedet. — Sindssygt, og nu er han så død.

— Hvad var der sket med hans ben?

Igen trak Escobar på skuldrene. — Jeg ved det ikke rigtig. I stormen rev noget af hans ladning sig løs, og han kom til skade, da han forsøgte at få den surret igen. Så var det, som om han for første gang kom i tanker om noget ganske bestemt. — Jeg var hjemme hos Juan, da han kom ind, og det var de to mænd også. De må have betalt nogen for at holde udkig efter Juans båd og varsko dem. Det var ikke mig, han fortalte om sine vanskeligheder med lasten, men jeg hørte ham sige det til de to mænd. Den ene af dem — han, som talte fransk — blev meget ophidset, han sagde hurtigt en hel masse til den anden, som derefter udspurgte Juan om skaden på lasten.

— Juan sagde, at kassen var blevet smadret op, men at indholdet ikke havde taget skade. Og til sidst forlod Juan og den skæggede mand med baskerhuen os for at gå ned til båden. Min søster forsøgte at holde Juan tilbage, så han kunne hvile sig og få såret på benet renset, men manden med skægget tog ham om albuen og nærmest trak ham ud ad døren.

— Hvad med den anden? spurgte jeg.

— Ja, det er så mærkeligt. Escobar rynkede brynene. — Skønt han talte fransk, er jeg alligevel sikker på, at det nu var ham, der gav ordrerne. Det var, som om nyheden om lasten havde givet ham kommandoen.

— Ved De, hvor han gik hen, da de andre vendte tilbage til Juans båd?

Señor. Deñor. Han gik sammen med de andre. Manden så på mig.— Må jeg gå nu? Min søster har brug for mig.

— Et sidste spørgsmål. Hvordan forløb Juans sygdom?

— Det var ikke rart at se. Næsen løb, som om han havde influenza, og han blev ustandselig overfaldet af kuldegysninger. Så begyndte vandet at løbe fra hans mave, og såret på hans ben blev stort og væskende.

— Hvad gjorde lægen for ham?

— Hvad de altid gør: gav ham en indsprøjtning.

— Sagde han noget om såret?

— Han fik det aldrig at se. Juan fik os til at love ham aldrig at lade doktoren se det. Han sagde, at det var alligevel ingen nytte til. Han vidste, at han var døende. Den lille mand rejste sig.

Jeg sagde: — Har De været på båden?

— Ikke siden Juan kom tilbage. Han tillod det ikke. Og nu eksisterer båden ikke mere.

Fernando Escobar havde været heldigere end Juan. Der kunne ikke herske ringeste tvivl om, hvad den mystiske last havde været. Juan var allerede begyndt at dø under stormen ude på havet, hvor de voldsomme bevægelser havde slået kassen op.

Jeg åbnede døren for Fernando. — Vaya con Dios, sagde jeg.

Med dystre øjne så han på mig. — Jeg tror, at Gud har forladt dette land.

Jeg skulle lige til at lukke døren bag ham, da han lagde sin hånd på mig.

— Der er én ting til, Señor. Manden med brillerne. Da han gik, omtalte han St. Fermin. At høre Guds navn sagt mindede mig om det. Skønt han talte fransk, tror jeg, han sagde, at han tog til Pamplona, for dér begynder Sr. Fermins fest i morgen, og dér skulle de to hen, jeg ved ikke hvorfor. Han gav mig hånden og forsvandt derefter ned ad trappen — en trist lille mand, som ikke kunne begribe, hvorfor Gud havde forladt hans familie.

Jeg gennemsøgte huset efter Constanza, men hun var der ikke. Hele huset var dødstille, og i netop det øjeblik følte jeg, at nu havde jeg indtil videre fået nok af Constanza Ybrava. Jeg vendte tilbage til værelset og så mig hurtigt om. Kun cognacflasken og de to tomme glas viste, at der havde været nogen derinde. Jeg tørrede flasken og mit glas af, og efter at have tænkt mig om et øjeblik, gned jeg også Fernando Escobars fingeraftryk bort. Hvis det spanske sikkerhedspoliti havde fået mistanke om den sande årsag til Juans død, var de sikkert lige i hælene på ham. Han havde ikke brug for flere problemer, navnlig ikke dem, som ventede ham, hvis de opdagede, at han havde været i samme hus som Constanza Ybrava. Jeg stillede glassene tilbage på bordet, åbnede døren, gik ned ad trappen og fortsatte ud i Nordspaniens klare julisolskin.


Syvende kapitel

Lyskeglerne fra den lejede vogns forlygter ramte et skilt ved vejkanten: Prudencia. Et kort øjeblik spekulerede jeg på, om skiltet mon stod der året rundt, eller om det kun var rejst til den kommende uge, hvor tusinder af aficionados, aldrende levemænd med kæphøje elskerinder og de sædvanlige drukkenbolte ville strømme til Pamplona til den farligste og dristigste af alle spanske fester, San Fermins Feria.

I det svage lys fra instrumentbrættet kiggede jeg på mit ur. Klokken var fem. Der var gået næsten seksten timer, siden jeg var kørt fra Bilbao i en vogn, jeg havde lejet. For jeg havde besluttet at lade Constanza sejle i sin egen sø, mens jeg fremover agtede at lægge min egen kurs.

Først var jeg kørt tilbage til San Sebastian, hvor jeg kontaktede den amerikanske konsul, en ældre, korpulent herre med plasticsmil, som på ingen måde ventede mig, troede jeg var fra CIA og følgelig blev så nervøs som en præst med urinvejsbesvær.

Men til sidst fik jeg ham dog overtalt til at lade mig bruge den sikre telefon. Jeg tilsluttede min Scanlon scrambler, men det var mig umuligt at få kontakt med Hawk. Jeg kaldte så Washington over det ordinære internationale telefonnet og måtte vente i tre timer, inden jeg fik forbindelse — kun for at få at vide, at Hawk ikke var i AXEs hovedkontor, og at der heller ingen besked lå til mig. Ikke engang Miss Pryde, Hawks sekretær, kunne jeg få fat i. Jeg skulle lige til at springe op og falde ned på det hele, da konsulen brasede ind med et brev, som netop var ankommet med kurér. Det indeholdt en yderst kortfattet besked til mig: Overtag det værelse, som er reserveret i Roger Mathers navn på Hotel Tres Reinas, Pamplona.

Konsulen kiggede nervøst på mig. Jeg sagde: — Hvor stammer den besked fra?

— Den var i kurérposten. Den er enten fra Madrid eller Washington.

En eller anden havde gættet, at jeg ville genoptage den oprindelige plan, så snart jeg havde afbrudt min kontakt med Constanza. Vedkommende havde uden besvær regnet ud, at jeg ville slå et slag om ad San Sebastian og havde så beordret mig til at fortsætte til Pamplona, hvor jeg under alle omstændigheder havde tænkt mig at køre hen.

Og i det grå morgengry nærmede jeg mig nu byen. Da jeg svingede ind i dens smalle gader, så jeg overalt små grupper af mænd, som slentrede mod centrum. De var allesammen i hvide, pyjamaslignende sæt tøj med et kulørt tørklæde om halsen og et skærf om livet. På deres bare fødder havde de lærredssko, og de fleste var unge, skønt der var et par stykker i trediverne og ganske enkelte, som så ud til at have passeret de fyrre.

Mens jeg nærmede mig Plaza del Castillo, blev trængslen stadig tættere, og i det fjerne kunne jeg høre et hornorkester, som truttede løs på en tyrefægtermarch af en slags. Deria de San Fermin var ved at begynde.

Hotel Tres Reinas reklamerer med at være byens bedste, og dets beliggenhed er i hvert fald fin — ikke så nær torvet, at larmen forstyrrede gæsterne, men dog nær nok, hvis man ønsker at deltage i de lokale løjer. Jeg parkerede vognen og måtte derefter næsten albue mig gennem hotellets forhal, hvor stadig flere mennesker ivrigt snakkede sammen på en halv snes forskellige sprog. Jeg henvendte mig til den søvnige portero:

— Der er reserveret et værelse til mig, sagde jeg på spansk.

— Navnet Señor?

— Roger Mather. Jeg er netop ankommet med privatfly. Min bagage må snart være her.

Manden gned øjnene, hev en slags protekol frem og lod sin nikotinplettede pegefinger søge efter navnet.

— Jo, Señor Mather. Værelset er parat til Dem. Vi ventede Dem allerede i går. Tonen var let bebrejdende. — Men da De har betalt forud for hele opholdet, holdt vi værelset til Dem. Han vendte sig om efter nøglen. — Por favor, vi skal have Deres pas, Señor Mather, så snart Deres bagage er her.

Jeg nikkede og kiggede på nøglen. Nr. 25.

Portieren sagde: — Første sal, Señor. Der er en elevator, men trappen er hurtigere. Værelset er ud imod gaden, hotellets bedste.

Jeg nikkede og begyndte at gå hen imod trappen. Så blev jeg et øjeblik stående og så ud over forhallen. Ingen havde tilsyneladende bemærket min ankomst — jeg var kun én turist til, der ønskede at overvære tyreløbet. Så opfattede jeg en hurtig bevægelse i forhallens modsatte ende — en avis blev sænket. Et mørkt og gennemborende blik fangede mit.

Så rejste manden sig. Han var meget nær to meter høj og i det traditionelle kostume: det hvide, pyjamaslignende sæt tøj med en halsklud, skærf og lærredssko. Så yndefuldt som en løve begyndte han at gå mod udgangen.

Jeg vendte mig om mod trappen. Jeg havde ikke fået ret meget søvn de sidste seksogtredive timer, så jeg besluttede at springe tyrefestens første formiddag over. Klokken syv, om mindre end halvanden time, ville den første raket hvisle mod himlen som tegn på, at tyrene var sluppet løs. Og i de næste tre minutter ville en hjord tyre på hver en halv tons storme gennem gaderne efter hundreder af løbende mænd.

Døren til mit værelse svingede lydløst indad. Der var mørkt derinde, og en stram stank af kobber slog mod mine næsebor. Alle min hjernes alarmklokker begyndte at kime. Sidelæns dykkede jeg ind gennem døren, min venstre skulder ramte gulvet, og så krøb jeg sammen op ad væggen med min Luger parat. Intet bevægede sig. En svag rød glimlampe oplyste kontakten. Jeg trykkede på den.

Værelset var en katastrofe. Sengen var smadret, dens ene ben var knækket. En bordlampe var knust mod gulvet og overalt så jeg den mørkebrune årsag til metallugten. Størknet blod næsten dækkede sengetøjet og gulvet. En blodig hånd havde sat et tydeligt aftryk på et lille bord lige ved siden af et smadret glas. Fra sengen til en dør i den modsatte side af værelset var der et bredt blodspor.

Stadig med min Luger i hånden slog jeg døren op. Det nøgne lig lå i badekarret. En person, som måtte være sindssyg, havde mishandlet det med en kniv. Kroppen var flænset op foran, og der var utallige mindre snitsår på arme og ben. Kun Roger Mathers ansigt var uskadt, men forvredet i et udtryk af usigelig rædsel.

Jeg bakkede ud af badeværelset og skubbede forsigtigt døren i med foden. Så vendte jeg mig om og forsøgte hurtigt at orientere mig. Under sengen lå en lædermappe. Jeg trak den frem og kiggede i den. Den var tom. Jeg lagde den tilbage under sengen. I klædeskabet hang et sæt tøj og en sportsjakke med tilhørende benklæder. En let snavset skjorte hang på en bøjle. Et sæt undertøj og et par sokker lå på en hylde. Morderen havde enten overrasket Mather, mens denne nøgen lå og sov, eller han havde tvunget ham til omhyggeligt at hænge sit tøj op, for andet tøj kunne jeg ikke finde i værelset. Den eneste anden mulighed var, at morderen havde taget Rogers tøj med sig.

Så lød der en eksplosion af lyde neden for vinduet. En af de mange hornorkestre havde stillet sig op lige uden for hotellet. Festen var begyndt, og Roger Mather var blevet dens første dødsoffer. Men han blev næppe det sidste.


Ottende kapitel

Portieren virkede stadig, som om han nærmest var bevidstløs af søvnmangel. Udenfor truttede hornorkestret, ingen lagde mærke til mig, da jeg skråede gennem hotellets forhal.

— Selv i juli måned gryr dagen sent i Spanien, kun et blegt lysskær sivede ned i gaderne, mens jeg spadserede mod torvet. Men selv i halvmørket kunne jeg mærke den spændte atmosfære, mens byen afventede tyrenes time. Da jeg nåede ud på pladsen, så jeg mig om efter en ledig siddeplads på en af de utallige fortovscafeer. Til alt held rejste to hvidklædte tyreløbere sig, og jeg overtog deres lille bord. En tjener, som i virkeligheden kun var en stor dreng, kom med det samme hen til mig og så spørgende på mig. Hans solbrændte ansigt lyste af ophidselse ved tanken om den forestående feria.

— Café con leche, por favor, sagde jeg.

Knægten nærmest løb sin vej, mens han søgte at beherske sin spænding. Jeg kiggede hurtig hen over bordene. Hele pladsen var tætpakket med løbere, som var ved at samle mod, inden tyrene blev sluppet ud på gaderne. En anden og ældre tjener bar kaffe og cognac hen til en større gruppe mænd, som havde skubbet fire borde sammen. De var tydeligvis gamle kammerater, som i fællesskab havde oplevet utallige tyreløb med efterfølgende drikkelag.

Bag mig drønede en stemme: — Con permiso.

Jeg vendte mig og så den kæmpestore mand fra hotelforhallen pege på den tomme stol over for mig.

Jeg nikkede, og manden lod sig dale ned på stolen, der knagede under ham. Nu anslog jeg ham til snarere at være over to meter høj, og han vejede vel omkring et hundrede og femogtyve kilo, og ikke ét gram var fedt. Men trods hans imponerende fysik var det alligevel først og fremmest hovedet, der tiltrak sig opmærksomheden. Det virkede næsten for stort til de massive skuldre. Det sorte hår var som en tæt paryk, alle ansigtstrækkene forekom unaturligt store, og da han smilede, så det ud, som om han havde dobbelt så mange tænder i munden som et normalt menneske. Men der var intet smil i hans øjne, som forbavsende nok var blå, så mørkeblå, at de i første øjeblik virkede, som om de var sorte.

Nu vendte ungtjeneren tilbage med min kaffe, og min bordfælle drønede: — Dos coñacs.

Det gav et sæt i drengen, men han undgik behændigt at spilde kaffen i underkoppen. Han skottede til kæmpen, gentog ordren og pilede af.

Manden rakte sin enorme hånd frem imod mig. — Kald mig Raoul, sagde han med en stemme, der fik min kaffekop til at klirre.

Hans håndtryk var ikke demonstrativt, men fast nok til at antyde, at han i givet fald med største lethed kunne knuse min hånd helt op til albuen.

— Kald mig Nick, sagde jeg og gengældte håndtrykket med tilstrækkelig styrke til at markere, at han ikke ville slippe helt godt fra det, hvis han forsøgte at splitte mig ad. Han slap min hånd, og der kom et muntert glimt i de mørke øjne.


— Så De er altså taget til Pamplona for at løbe foran tyrenes sorte horn, Nick?

— Bestemt ikke. Jeg er kun som turist.

Han rystede langsomt på sit kæmpehoved. — Det tror jeg ikke på, Nick. De ligner ikke en turist.

Tjeneren kom nu med de to drinks, og med en håndbevægelse antydede Raoul, at den ene var til mig. — Drik San Fermins skål sammen med mig, sagde han. Det var en ordre, snarere end en invitation.

Vi skyllede begge den skarpe, brune væske i os. — To til, sagde Raoul til tjeneren. — De drikker heller ikke som en turist, Nick. Er De nu også helt sikker på, at det er dét, De er? Hans øjne var kløgtige og forskende.

— Hvad skulle jeg ellers være? Jeg er ankommet til Pamplona, netop som San Fermins fest skal til at begynde. Ingen ved sine fulde fem ville rejse hertil netop nu, medmindre han er turist.

— Det kan der selvfølgelig være noget i, indrømmede Paoul. — Men De kunne jo være som de derhenne. Med tommelfingeren pegede han bagover skulderen på den gruppe mænd, som jeg for lidt siden havde lagt mærke til. — De kommer igen hvert år, de bliver stadig en lille smule langsommere, hvert år er de blevet endnu en lille smule mere forsvirede, men deres mod fejler intet. De løber foran tyrene for at bevise noget for sig selv. De ser kun hinanden den ene gang om året, så vender de hjem og lever hele næste år i mindet om det store tyreløb.

— Og hvorfor løber så De, Raoul? spurgte jeg.

Hans stemme blev blidere. — Jeg løber, fordi min far løb, og det samme gjorde hans far. Længe før tyrefesten udartede sig til en turistsensation, satte han livet på spil foran de sorte tyres horn. Han var en kæmpe som jeg og løb næsten, til han fyldte tres. Hun få centimeter foran den forreste af tyrene stormede han gennem de smalle gader. Tilskyerne jublede, og han satte farten ned, til han havde tyrens horn på sin venstre side. Så længe mand og dyr holdt samme hastighed, kunne tyren ikke støde efter min bedstefar og dræbe ham. Han løb på den måde til den dag, han døde i sit nioghalvtredsindstyvende år.

— Og så?

— Det blev en højst mærkværdig slutning. Næste år ville min bedstefar blive tres. Min bedstemor og min far sagde, at nu måtte han holde op med at løbe, han var for gammel. Men han sagde nej. Han var ikke for gammel, han agtede ikke at opgive løbet. Og så løb han, og igen jublede tilskuerne, og han satte farten ned, til han og tyren var som én skikkelse. Det var storslået, jeg så ham selv den dag. Og så styrtede han, han snublede ikke, han tumlede blot omkuld. Raoul vædede læberne.

— Senere sagde lægen til min far, at han var død, inden han ramte brostenene. Hans hjerte var sprængt. Og så hændte der altså det helt forbløffende, som alle husker den dag i dag. Den sidste tyr, som vejede næsten 600 kilo, så min bedstefar ligge dér på gaden. Den sænkede hornene og angreb. Men i sidste øjeblik veg den udenom. Den ville ikke gennembore min bedstefars livløse legeme. Og ved De, hvad man siger om det?

Jeg så op. Den unge tjener stod hos os med de to glas cognac. Med åben mund lyttede han til beretningen. — Ved du det, knægt? brummede Raoul.

Tjeneren rystede på hovedet.

— De siger, at tyren og min bedstefar var som ét. Min bedstefar var allerede død, tyren skulle dø samme aften. Og derfor var de ét. Raoul skyllede sin cognac ned. — De døde gennemborer ikke de døde.

Han rystede på det store hoved og tørrede munden med bagsiden af sin hånd. — Men nok om det, Nick. Fortæl mig, hvorfor De er kommet hertil, og hvad De foretog Dem på Hotel Tres Reinas?

Og dermed var forpostfægtningen forbi. Nu foregav Raoul ikke længere, at det var et tilfældigt møde. Jeg undrede mig over, at han så brat havde ændret holdning, men svaret meldte sig med det samme. Han stirrede over skulderen på mig, og jeg vendte mig om og så portieren fra hotellet komme gående ledsaget af tre uniformerede betjente. De bevægede sig søgende hen langs bordene. Det var sikkert mig, de ledte efter. Nu var portieren endelig lysvågen — og meget nervøs. Når som helst kunne han få øje på mig.

— Kom med, sagde Raoul sagte. Han rejste sig og kantede sig igennem mod baren. Jeg fulgte stilfærdigt efter ham. Der var en voldsom larm inde i beværtningen. Raoul masede sig frem og sagde i forbifarten hurtigt et par ord på baskisk til bartenderen, der nikkede og åbnede lemmen i skranken. Med mig lige i hælene spadserede Raoul gennem åbningen, fortsatte gennem køkkenet og førte os ud på en smal brolagt gade.

Støjen fra baren og råbene ude på gaden blev overdøvet af en rakets høje hvinen efterfulgt af et dumpt brag og det blodrøde skær fra en lysbombe. Så opstod der en næsten skræmmende stilhed, hvorefter jeg hørte løbende dyrs dæmpede brølen. Pamplonas tyre var sluppet ud på gaderne.


Niende kapitel

Så var stilheden forbi, og de utallige mennesker skreg, lo og råbte atter.

— Kom så, Nick. Raoul skridtede nu af sted hen ad den smalle gade og førte os ind i en strøm af hvidklædte mænd, som fjernede sig fra torvet. En enkelt eller to råbte op og vinkede med en flaske, men de fleste af dem var gravalvorlige, og menneskemassen mindede mere og mere om en langsom flod, der var ved at få fart på, fordi den nærmede sig et vandfald.

Jeg havde intet besvær med at følge efter Raoul. Han tårnede sig op over alle de andre som et kirkespir over flade marker. Vi rundede et hjørne, og for sent opdagede jeg nu, hvor jeg var blevet lokket hen. Jeg var på vej lige ind i tyreløbet. Jeg forsøgte at vende om, men mængden pressede mig ind på en gade, som var kantet med massive træbarrierer. Nu satte mændene ved min side i løb, og det var som at blive hvirvlet med af en malstrøm. De hev efter vejret, mens de mærkede adrenalinen strømme gennem deres årer.

Mit hjerte begyndte at hamre, da jeg hørte en tordnende lyd bag mig. Den steg i styrke, og samtidigt tyndede det drastisk ud blandt de løbende. Manden ved siden af mig snublede, genvandt balancen, flygtede hen til barrikaden og klatrede op. En anden foran mig trak også lynhurtigt ud til siden. Jeg hørte høje råb bag mig, mens stadig flere mænd i en forrygende fart bragte sig i sikkerhed.

Jeg skottede bag over skuldrene og fik øje på de første af tyrene: nogle kæmpestore bæster på hver et halvt ton, som vildt stormede fremad. De prustede skraldende, mens deres klove slog mod stenbroen.

Forude så jeg Raoul sætte farten ned for at give mig mulighed for at indhente ham. Jeg nåede op på siden af ham. Han var ikke det mindste forpustet.

— Hopa, turist! råbte han. — Hvad synes De så om det?

Jeg så udfordringen i hans ansigt. Han satte farten yderligere ned for med fuldt overlæg at give de angribende dyr en mulighed for at nå nærmere. Han ventede sikkert, at jeg nu ville bringe mig i sikkerhed bag barrikaden.

Men med ét blev det altafgørende for mig at tage mod kæmpens udfordring. Det var sindssygt og helt på tværs af alt, hvad jeg havde lært. I min branche er det uprofessionelt at løbe en unødvendig risiko, den er farlig nok i forvejen. Men der kommer øjeblikke, da mere primitive instinkter sejrer, og så er det ikke længere det vigtigste blot at overleve, så overvælder stoltheden den kolde fornuft. Nu var jeg fast besluttet på at holde min plads foran tyrene lige så længe som Raoul. Han skiftede retning for at bringe os hen mod førertyren. Jeg fulgte ham, så der blev omkring en meter imellem os. Og i det mellemrum var den angribende tyrs hoved og buede horn.

Det varede et øjeblik, inden Raoul blev klar over min hensigt. Så råbte han: — Bravo, turist! og bevægede sig endnu nærmere mod hornene. Tyren slog uvilkårligt en smule til side for den store skikkelse, der pressede sig imod den. Og det havde nær gjort en ende på min deltagelse i tyreløbet.

Dyrets højre horn borede sig gennem min skjorte, og jeg mærkede det skure hen over mine ribben. Selve sammenstødet var ikke særlig voldsomt, men bragte mig ud af trit. Idet tyren trak hornene til sig, flåede de min skjorte, og jeg var stadig uskadt. Men så vendte tyren hovedet imod mig og forsøgte at stange mig. Jeg bøjede mig forover, så hornene kun gennemborede min flagrende skjorte.

Der lød et brøl fra folkemængden. På begge sider af os var der mure af råbende og skrigende og jublende mennesker. Veteranerne havde bemærket den udfordring, kæmpen havde givet mig. Nu så alle udelukkende på os tre — Raoul, mig og den sorte tyr.

Efter to gange at have forsøgt på at ramme mig, drejede tyren sig mod manden til venstre. En halv tons dirrende muskler nærmede sig den store basker. Modstræbende veg Raoul ud til siden. Vi kunne nu se arenaen to husblokke foran os, tydeligvis var det dér, tyrene skulle hen. Men netop nu var jeg kun interesseret i én tyr, nemlig førertyren, som piskede af sted lige ved siden af mig. Dens svære skulder strejfede Raouls hofte, han gryntede højt, snublede og var lige ved at falde. Men hvis blot den ene af os styrtede, var det hele forbi. Enten ville tyren så nå os med sine horn, eller den faldne ville blive trampet ihjel af den efterfølgende tyreflok. Med en næsten overmenneskelig anstrengelse genvandt Raoul balancen, men det var tydeligt, at han ikke kunne klare et stød til fra den løbende tyr.

Igen kantede dyret sig ind på ham. Jeg nærmede mig. Brølet fra menneskemængden var øresønderrivende.

— Ai-i-i-i, Toro! hylede jeg og gav dyret et hårdt håndkantslag over snuden. Den svingede de lange horn mod mig, jeg sprang til side, og de passerede harmløst under min arm. Nu løb Raoul atter frit, og arenaen var kun en halv husblok foran os. Tyren sænkede hovedet og styrtede fremad mod den åbne port.

Raoul råbte: — Turist, jeg tror ikke, at De er nogen turist!

Jeg lo. — Og er De Deres bedstefars arvtager?

Raoul svarede ikke, men nærmede sig atter tyrens horn. Igen løb han kun få centimeter fra de dødbringende spidser. Også jeg nærmede mig, så jeg også løb med hornene ved min side. Mængden skreg bifaldende, og vi fór gennem porten til tyrefægterarenaen og ind på dens hårde sand. Raoul strakte sin hånd ud og lagde den på den angribende tyrs hoved. Jeg gjorde det samme, og menneskemængden brølede. Én gang løb vi tre arenaen rundt som sammensmeltet til ét angribende dyr. Et hornorkester satte i med en martialsk melodi.

Nu strømmede de resterende løbere og tyre ind på arenaen, og vi gav hver for sig tyren et dask på hovedet og lod den angribe forbi os. For nu var vi ved at blive løbet over ende bagfra.


— Denne vej, turist! råbte Raoul og satte kursen mod træbarrieren omkring tyreringen.

Jeg fulgte efter ham. Så hørte jeg over tilskuernes larmen en advarende stemme — og netop den stemme var så uventet, at jeg ikke med det samme kunne placere den. Og næsten samtidigt blev jeg ramt af et hårdt slag i baghovedet. Mine fødder nægtede brat at adlyde mig. Barrieren var kun seks-syv meter fra mig, men jeg vidste, at jeg aldrig ville kunne nå derhen. Jeg tumlede forover og hørte samtidigt det store fællessuk fra hele tilskuerskaren.

Jeg hamrede ansigtet mod arenaens sand, som skurede mod min kind. Styrtet var så hårdt, at jeg rullede en hel omgang rundt, hvorefter jeg et kort nu var totalt ude af stand til at bevæge mig. Stadig flere tyre fór ind på arenaen og gloede til alle sider i håb om at finde noget, de kunne angribe.

Jeg så den tyr, der valgte mig som sit mål, i samme sekund som dens små, røde øjne fandt mig. Uden et øjebliks tøven så den ned og stormede frem mod mit ubeskyttede underliv. Jeg koncentrerede hele min viljestyrke om at komme væk, men kunne stadig overhovedet ikke røre mig. En halv ton sort død angreb mig. Så mærkede jeg hænder, der greb om mine skuldre og trak mig bort fra tyren. Men min redningsmand gryntede af smerte, og hans hænder blev revet fra mine skuldre.

Igen samlede jeg hele min viljestyrke, og denne gang lykkedes det mig faktisk at rulle rundt. Mod den blå himmel over Pamplona så jeg en skikkelse blive løftet i vejret på tyrens horn. Dyret rystede på hovedet med en ondskabsfuld, stangende bevægelse, og skikkelsen blev slynget op i luften. Nu var Raoul igen i arenaen, han slog vildt ud med armene og råbte til tyren for at bortlede dens opmærksomhed. Samtidigt stormede tilskuere, som var blevet revet med af spændingen, over barrikaden og løb ind mellem tyrene. Dyrene, som var trætte efter deres vilde løb, var ude af stand til at vælge mellem de utallige angrebsmål og stangede forbitret, men formålsløst til alle sider. Jeg var kommet på benene og løb hen til manden, der lå på sandet, se ben gav efter under mig, da jeg bøjede mig over den faldne skikkelse, og jeg faldt på knæ.

— Red Dem selv, turist! drønede en stemme. Det var Raoul, som løftede den mishandlede mand op, som var han en kludedukke. Men igen nægtede mine ben at lystre. Det lykkedes mig at komme på benene, men så begyndte jeg at vakle. Jeg mærkede et greb om min arm. På en eller anden måde havde Raoul fået sin ene arm fri og slæbte både mig og den sårede i sikkerhed. Og så var vi sluppet ud af arenaen, og følelsesløsheden forlod mine ben.

Mænd i mørke uniformer med hvide bandolerer og røde kors befriede Raoul for den tilskadekomne, anbragte ham forsigtigt på deres båre og lagde et tæppe over ham. En læge knælede ned ved siden af ham og tørrede blodet af det kridhvide ansigt, mens en assistent fjernede tøjstumperne fra det sted, hvor tyrens horn havde ramt ham. Men jeg behøvede overhovedet ikke at de den faldnes ansigt for at kunne genkende ham. Manden, der lå på båren, mens hans hjerte pumpede blodet ud ad det sår, som burde have været mit, var David Hawk, AXEs direktør.


Tiende kapitel

Hawk åbnede øjnene. Smerterne havde gjort ham ligbleg, men han kiggede uden forbavselse på mig. Så gjorde han en lille, hilsende bevægelse med hånden og smilede svagt. Sygepasserne løftede båren, og Hawks magre ansigt forvred sig igen i smerte. Øjenlågene faldt til over hans øjne. Jeg vidste, at han med stort besvær tilbageholdt en stønnen. Han ville aldrig drømme om at lade sig mærke med nogen form for smerte for øjnene af fremmede. Mændene begyndte at bære båren bort fra ringen, og tre civilgardister banede vej for dem.

— Han er død, det ved jeg simpelt hen, meddelte en engelsk damestemme de omkringstående.

— Det tvivler jeg stærkt på, darling, sagde hendes rødblussede ledsager. — Jeg så ham faktisk løfte hånden. Han ser ud til at være amerikaner. Hvorfor fanden giver en mand i hans alder sig til at løbe for tyrene?

Manden troede ganske fejlagtigt, at Hawk havde deltaget i festdagens særprægede sportsbegivenhed. I så fald var der formodentlig overhovedet kun ganske få, som havde opfattet, at Hawk havde tirret tyren med det udtrykkelige formål at redde mig fra dens angreb.

Nu flokkedes tilskuerne bag båren som en stime barracudaer følger en fiskerbåd. De ville se blod. Det var derfor, de var på stedet. Jeg albuede mig frem, og eder på indtil fire forskellige sprog haglede ned over mig. Så lød der et hyl et sted bag mig, og med ét spredtes skaren. I forvirringen havde de fleste glemt, at tyrene stadig var i ringen. Et irriteret angreb fra ét af dyrene havde frisket op på deres hukommelse, og i næste øjeblik var barrikaden dækket af et grotesk mylder af klatrende flygtninge. Jeg ignorerede episoden og fulgte efter bårebærerne, der i rask trav forsvandt med Hawk.

En hvid dør blev slået op, og inde bag den skimtede jeg nu en hypermoderne, nærmest overudstyret operationsstue. En spansk tyrefægter fortalte mig engang, at landets bedste hospitaler var i selve tyrefægterarenaerne, og det kunne se ud, som om han havde ret. Der stod en mand og ventede, kirurgen, velsagtens. Hawk blev nærmest smidt op på operationsbordet af de forpustede bårebærere.

— Quidado, Hector! udbrød kirurgen.

— Undskyld, doktor, sagde anføreren for bårebærerne, der var lavstammet og så ud til at veje mindst tyve pund for meget. — Fyren er tungere, end han ser ud til.

Lægen bøjede sig nu over Hawks ubevægelige skikkelse. Et hvert spor af farve var forsvundet fra patientens ellers så solbrændte ansigt, hvilket fremhævede underansigtets skægstubbe. Hawk måtte tydeligvis være ankommet til byen så sent som i morges efter at have rejst hele natten. Han ville aldrig have vist sig offentligt uden at være barberet, hvis han overhovedet havde haft anden mulighed.

Nu dirrede hans øjenlåg, og underlig ubestemt kiggede han forbi den foroverbøjede læge. Så opdagede han mig. Et øjeblik så det ud, som om jeg tågede ud for ham, men med en viljesanspændelse lykkedes det ham atter at se mig tydeligt. Vi så hinanden lige ind i øjnene. Samtidigt gøede lægen en ordre til den overvægtige gruppechef for bårebærerne. Tæpper blev omgående skaffet frem og lagt over Hawk, mens den hvidkitlede doktor gik i gang med at fylde en injektionssprøjte. Jeg gik nærmere. Foreløbig var der ingen, som havde skænket min tilstedeværelse nogen større opmærksomhed. Nu bøjede lægen sig over Hawks arm. Den sårede mand kæmpede sig op på albuerne, og mens hans ansigt fortrak sig af smerte, skubbede han injektionssprøjten til side.

— Señor! vrissede lægen hidsigt.

Hawk ignorerede ham. I stedet krummede han en lang finger og signalerede dermed, at jeg skulle komme hen til ham. Lægen vendte sig hurtigt om og fik for første gang øje på mig. — Hvad i Himlens navn laver De her?

Jeg svarede ikke og masede mig forbi ham. Indigneret udbrød han: — Smid den mand ud!

Hector kiggede forsigtigt vurderende på mig. Jeg var et hoved højere end ham, vi så ud til at veje nogenlunde det samme, men der lå et tykt fedtlag på hans muskler.

— Nej! kvækkede Hawk.


Lægen ignorerede imidlertid sin patient og gentog i stedet: — Smid ham ud! Han bøjede sig derefter atter over Hawk og skubbede ham blidt, men bestemt tilbage i liggende stilling. Hawk rakte armen ud mod mig.

— Fjern Deres hænder fra den mand, sagde jeg stilfærdigt.

Lægen kiggede bagover skulderen på den passive portør. — Hvorfor er det menneske endnu ikke fjernet?

Den rundbuede mand gik nu hen imod mig. — Señor, begyndte han overtalende.

— Lad hellere være. Noget i min stemme standsede ham.

— Hellige Guds Moder! udbrød lægen. Hawk var nu atter kommet op på albuerne. — Vil De da begå selvmord? Så kiggede han uforstående på mig. — Er det da dét, De er ude på? At slå den mand ihjel?

Jeg overhørte bemærkningen og bøjede mig nærmere ned over Hawk.

— Få dem væk! Hawks stemme skrattede som en revnet bliktrompet. Lægen stirrede vantro på ham.

— De hørte, hvad han sagde, bemærkede jeg.

Lægen stod stadig med injektionssprøjten parat. — Jeg agter ikke at forlade den mand. Jeg kender de sår fra tyrenes horn. Om fem minutter er den mand i en regulær choktilstand. Hvis han ikke kommer under behandling dør han.

Naturligvis havde lægen ret. Choktilstanden er legemets naturlige reaktion på et farligt sår. Hjertet slår langsommere, blodet koncentreres i bughulen. Tempoet nedsættes, alting forsinkes, også døden. Men tilstanden er livsfarlig. Jeg vidste det. Det samme gjorde lægen. Hector vidste det formodentlig. Og Hawk var lige så klar over situationen. Men han havde truffet sin beslutning. Han ønskede at tale med mig, inden bedøvelsesmidlet overvældede hans legeme.


— Ud! hviskede Hawk.

— Carumba! udbrød lægen frustreret, men gav så op.

— Nu forbereder jeg en transfusion, sagde han. — Det vil vare omkring tre minutter. Så kommer jeg igen, og hvis patienten til den tid stadig er i live, får han den transfusion.

Hawk nikkede.

Lægen snurrede rundt på hælen og gik hen imod køleskabet i den anden ende af operationsstuen. Hector fulgte med ham. Mens døren til køleskabet blev svunget op, sagde lægen et par ord til Hector, som nikkede. Derefter forlod han hurtigt lokalet. Det var ikke svært at regne ud, hvor han skulle hen. Om et øjeblik kom han utvivlsomt tilbage med nogle civilgardister, og så skulle jeg gerne være over alle bjerge. For så sikkert som amen i kirken blev jeg stadig eftersøgt for mordet på Roger Mather.

— Nick, sagde Hawk, og jeg bøjede mig helt ned. Hans stemme var sagte, næsten uhørlig. — Luis Cabesa er i Pamplona. Han kommer hvert år til tyrefesten — forklædt. Det vidste den satans franske efterretningstjeneste udmærket godt, men de holdt kæft med det indtil i går. Frankrig ligger netop nu i handelsforhandlinger med Spanien og ønsker derfor ingen ballade lige nu — navnlig ikke i forbindelse med hele det baskiske problem. Han faldt tilbage på operationsbordet, men mærkeligt nok blev hans stemme samtidigt langt stærkere. — I tyve år er han mødt op hver eneste gang, og det vidste de skiderikker hele tiden! Han rystede på hovedet. — Undertiden spekulerer jeg på, om de og vi overhovedet er på samme side.

Nu lød han mere som sit gamle jeg. Bag mig hørte jeg køleskabet blive lukket — tiden var ved at løbe ud. Langt borte skingrede en fløjte. Hawk hørte den også.

— Find Cabesa, beordrede han. — Constanza Ybrava er i Pamplona og har stadig ledelsen. Kontakt hende omgående. Hun er hamrende dygtig, Nick. De må selv afgøre, hvor langt De tør stole på hende, men det er hende, der har ledelsen. En iling af smerte jog hen over hans ansigt, som om muligt blev endnu hvidere. Han pegede på sin blodgennemsivede jakke. — Bogen — i jakken. Giv hende den.

Med sine sidste kræfter løftede han armen og stak hånden i inderlommen — men fandt intet — De har hugget den, konstaterede han.

— Hugget hvad?

— Luis Cabesas notesbog, hviskede Hawk. — Franskmændene havde den hele tiden. Et svagt smil strammede hans læber. — Det er alligevel ikke franskmænd, som er sindssyge. Én af dem afleverede notesbogen til os.

Og nu er den blevet stjålet fra os, tænkte jeg.

— Sig det til Constanza, hviskede Hawk.

— Hvor er hun?

Ét øjeblik troede jeg, at det var sket med ham. Men så fik han hold på sig selv. — Hun er bag den grønne dør modsat den røde dør ved siden af den blå dør.

— Skal det være en adresse? spurgte jeg.

— Det er i Calle …

Men hvis Hawk fik sagt gadenavnet, hørte jeg det i hvert fald ikke. Bagfra blev jeg skubbet til side, nu var lægen der igen. Han kom trækkende med en opstilling til blodtransfusion. Fra blodflasken hang en gennemsigtig slange ned. Den endte i en lang nål.

— Ikke endnu, sagde Hawk.

Men han fik ikke lejlighed til at sige mere. Døren røg op, og Hector stormede ind tæt forfulgt af en kraftig, uniformeret politibetjent. Igen forsøgte Hawk en afledende manøvre.

— Den mand er ikke læge! råbte han på rent kastiliansk.

Tydeligvis kendte stridseren ikke lægen. Han turde ikke gøre noget, før han var klar over situationen, hvorfor han spørgende vendte sig om mod Hector. Hawk greb mig i armen, hans hånd var iskold. Igen forsøgte han at sige noget, men så tågede hans blik ud, og han vendte det hvide ud af øjnene. Nu virkede han pludselig gammel og hjælpeløs. Jeg brød mig bestemt ikke om at skulle forlade ham, men havde jo fået mine ordrer. Find Constanza Ybrava og slut Dem til hende! Jeg gik roligt hen imod politimanden, som desorienteret kiggede på mig.

— Hvad er der på færde, Señor? spurgte han, men så viste der sig et genkendelsesglimt i hans øjne, og han tog efter pistolen, som hang ved hans bælte. Hylsteret var knappet, og jeg gav ham et håndkantslag over underarmen. Den brækkede, og han gispede af smerte.

Men nu var det, som om en forhammer ramte mit hoved, og jeg vaklede. Hector var vågnet op til dåd. Jeg rakte ud efter ham, men alt hans fedt var nu alligevel ikke fedt. Der var muskler i massevis, og det var svært at få et ordentlig tag i hans runde skikkelse. Igen langede han ud efter mig. og jeg parerede slaget med min venstre skulder, hvorefter jeg gav ham et stød i maven. Han slog sine korte arme om min overkrop og trak mig ned imod sig. Jeg hamrede knæet op mod hans kridt, men den fidus kendte han og vred sig voldsomt rundt. Min knæ ramte i stedet hans lår. Hans arme var som stål, og en rød tåge begyndte at gøre det vanskeligt for mig at se.

— Hector! råbte lægen skarpt. — Hvad fanden er det, der foregår? Kom nu, jeg må have hjælp. Manden er ved at dø!

Med en pludselig bevægelse slyngede Hector mig fra sig, og jeg vaklede mod døren. Civilgardisten forsøgte at trække sin pistol med venstre hånd, men det ville ikke rigtig lykkes for ham.

— Undskyld, sagde jeg beklagende, da jeg passerede ham. Jeg gjorde mig ikke den ulejlighed at lukke døren bag mig. Tredive meter forude strømmede den tusindtallige tilskuerskare ud gennem arenaens port. Jeg sluttede mig til mængden, som nu strømmede ud på Pamplonas gader. Jeg kunne høre flere politifløjter skingre, og i det fjerne hylede en sirene. Men ingen havde antydning af mulighed for at nå mig i den menneskemængde.


Ellevte kapitel

Den enorme menneskemasse var som et levende væsen, der fyldte alle de snævre gader. Bilhorn hylede, og hornorkestre truttede muntert løs på hvert eneste gadehjørne. Jeg følte mig som en tømmerstok, der blev båret af sted af en langsom flod. Men ved flittigt brug af albuerne lykkedes det mig at kæmpe mig ind i en gyde, som med reb var afspærret for al kørende trafik. Det var som igen at nå op til overfladen efter en lang svømmetur under vandet. Smøgen var kantet med borde og stole, og overbebyrdede tjenere vrimlede rundt med bakker med glas og flasker.

— Hombre! råbte en stemme, og jeg vendte mig om. — Aqui! dirigerede stemmen.

Manden, som havde råbt på mig, sad ved et bord, der var klemt ind mellem et par stabler ølkasser og to kanllerter. Han forekom mig vagt bekendt. Jeg vendte mig bort.

— Lad os snakke om tyreløbet. Hvad mener De om alle de gale mennesker?

Igen snurrede jeg rundt mod ham. Han var ikke bare en tilfældig fremmed.

— Ven aqui. Og få Dem en drink sammen med mig.

Der stod et lille cognacglas på bordet. Med foden skubbede manden en stol frem til mig. Det var imidlertid ikke hans invitation, som forhindrede mig i at gå videre, men det hurtige glimt, han gav mig at en småkalibret automatpistol, som havde været skjult i en papirspose, der lå på bordet. Han stak den atter ned i posen, men jeg vidste, at mundingen stadig pegede på mig.

Jeg satte mig på den stol, han havde trukket ud til mig. En mand, som var skør nok til at trække en pistol midt i den menneskemængde, var også forrykt nok til at finde på at affyre den. Og jeg havde trukket tilstrækkeligt på mit held for den dag. Det nærmeste bord var tre meter borte. Omkring det sad en gruppe spaniere og drak lys sherry.

— Hombre! råbte pistolmanden muntert, men stemmen var svag. — Hvad drikker De?

— Tør sherry, svarede jeg.

— Et godt valg. En plaget tjener ilede forbi. — Un fine muy seco! råbte manden. Tjeneren satte ikke farten ned. — Bare rolig, hombre, sagde pistolmanden. — Han hørte det.

Jeg kiggede afventende på manden. Han var så radmager, at det var uhyggeligt. Gråt, ståltrådslignende hår strittede frem under hans gamle, sorte baskerhue. Dybt i øjenhulerne stirrede blodskudte øjne febrilsk på mig. Et gråt, forpjusket overskæg skjulte næsten helt en smallæbet mund. Han beholdft sin ene hånd i papirsposen, mens de nikotinplettede fingre på den anden vred sig som slanger, mens han søgte at opretholde en ydre illusion om en munter konversation. Tilfældigt forbipasserende ville anslå ham til at være en hyggelig gammel rad, som underholdt en udenlandsk turist i håb om at få sig en gratis drink. I virkeligheden ville han efter min bedste overbevisning med glæde skyde mig ned.

— Altså! Fingrene satte et brunt udråbstegn i luften. — Tyreløbet var lige noget for Dem. Det var ikke et spørgsmål.


— Jeg har oplevet det, der var vanskeligere i Texas, sagde jeg.

Hans hånd slog en skeptisk krølle. — Deres rodeoer — dem jeg har hørt om. Ingen tyre, kun unge mænd og malkekøer. Cowboys, ikke sandt? Han markerede en bekræftelse med hånden.

— Ikke lige akkurat dét, sagde jeg. — Der er ingen picadorer til at svække tyren, ingen kapper til at forvirre den midt i angrebet.

Hans hånlige snerren forvandledes til et halvkvalt hosteanfald. — Jaså. Som så mange af Deres landsmænd finder De altså, at vores corrida er afskyelig?

— På ingen måde. Jeg stirrede stadig efter hans håndled, som var forsvundet ind i papirsposen. Jo mere ophidset manden blev, des større var risikoen for, at de skjulte fingre i takt med den synlige hånd skulle krumme sig om aftrækkeren.

— De mener altså ikke, at det kræver mod at stå foran tyren?

— Jo, for fanden! sagde jeg, mens jeg spekulerede på, hvor helvede han ville hen med den samtale. — Det kræver stort mod. Det gør det meste af det, som er noget værd i tilværelsen.

Igen vrængede han. — At De er ung og derfor kan løbe med tyrene, betyder ikke det mindste. De anede ikke engang, at De skulle deltage i det løb.

Dér slap katten ud af sækken. Han var ligefrem jaloux på mig. Nu kunne han ikke længere løbe for de store tyre som den kæmpestore basker og jeg havde gjort det. Sandsynligvis havde han aldrig kunnet gøre det. Jeg forsøgte at tirre sandheden frem.

— Har De overhovedet nogen sinde haft cojones til det, gamle mand?

Han blegnede. Jeg havde remt plet. Samtidigt begik han sin første fejl. Som svar på min fornærmelse rettede han skuldrene, og en brøkdel af et sekund slap hans blik mit ansigt. Jeg hamrede min næve mod hans håndled. Hans øjne bulnede frem, han snappede efter vejret, men i øvrigt lod han sig ikke mærke med smerten. Jeg vidste, at hans hånd var lammet, og det måtte gøre frygtelig ondt. Men der kom ikke en lyd over hans læber. Hvis hans fingre ikke rent refleksmæssigt krummede sig og dermed sendte mig et maveskud, så havde jeg ham nu.

— Nu beder jeg Dem venligt trække hånden meget langsomt ud af den pose, sagde jeg.

— Hund! hvæsede han.

Jeg lod min tommelfinger presse ganske let mod det ødelagte håndled. Denne gang blev smerten for meget for den gamle mand. Han stønnede sagte.

— Bastardo! hvislede han.

Jeg så mig hurtigt om, ingen så ud til at være blot det mindste interesseret i os. Et lille hornorkester marcherede larmende forbi. De grå uniformer stank langt væk af mølkugler.

— Lad os så få snakket om det tyreløb, sagde jeg og vendte mig igen om mod den gamle. — Hvad hedder De? Han gloede tavs på mig, og jeg gav hans håndled et lille klem til.

— Diego, mumlede han.

— Okay, Diego. Det forekommer mig, at jeg har set Deres ansigt flere gang siden tidligt i morges. Altså har De skygget mig.

Hans uskadte hånd røg i vejret for at markere en benægtelse, men flagrede så atter ned mod bordet som en vingeskudt fugl, og han sagde i stedet: — Må jeg få en cigaret? Hans stemme havde fået en svagt tiggende klang, og han hørte det selv og skar en grimasse.

— Merde! Men De har ret. Og jeg er en gammel mand, der beder om nåde som en hund, der har fået pisk. Han rynkede de grå øjenbryn for at kunne modstå et nyt tryk på håndleddet.

Jeg flyttede papirsposen hen til min side af bordet og drejede den åbne ende hen imod mig.

— Drik Deres cognac, sagde jeg. Så tog jeg den pakke spanske cigaretter, som lå på bordet, og tændte én af dem med tænderen, som havde ligget ved siden af pakken. Uden at sige noget modtog Diego cigaretten. Han inhalerede dybt og slappede så synligt af.

— Lad os vende tilbage til det forhåndenværende problem, sagde jeg.

Diego trak på skuldrene. — Hvilket problem, Señor? Jeg har ingen problemer.

Cigaretten havde genoplivet hans arrogance. Jeg sagde tålmodigt: — Diego, Deres problem er, at De ikke får lov til at forlade stedet her, medmindre De fortæller mig, hvorfor De har skygget mig hele morgenen.

Jeg var dødtræt af situationen. En af de meget få mænd, som jeg stolede på, lå og døde på arenaens operationsbord, fordi han havde reddet mig fra tyrens horn. Efter al sandsynlighed var det netop den gamle forbryder, som havde givet mig det skub, der havde kastet mig for tyren. Og nu forsøgte han igen at lave numre. Jeg stak hånden i posen og tog om automatpistolen.

— Får De så munden på gled, eller er det på tide, at jeg går?

Diego skottede hurtigt hen ad gaden. Vi kunne begge se, at han ikke kunne vente nogen hjælp fra fortovscafeens drikkebrødre.

De slipper aldrig herfra, sagde han. — Den pistol larmer som en kanon.

— De kommer ikke til at høre braget, hvis De ikke snart spytter ud.

I nogle sekunder stirrede Diego nøje på mig. Så trak han på skuldrene. — Hvad er det så, De vil vide?


— Ikke ret meget. Blot hvad fanden det egentlig er, der foregår?

— Det kan jeg ikke sige Dem. For jeg ved det ikke.

— De har skygget mig hele morgenen og aner ikke hvorfor?

— Tro det eller lad være, Señor, men det er sandheden. Han tog cigaretten fra læberne og tilføjede: — Jeg fik ordre til at vente uden for Tres Reinas, indtil De kom ud, og så skulle jeg følge Dem derfra.

— Og så?

— Ikke mere. Jeg skulle bare sørge for ikke at tabe Dem af syne. Jeg skyggede Dem til cafeen. Bag barrikaderne fulgte jeg efter Dem til arenaen. Jeg nåede derhen i tide til at se, hvad der skete. Men så var der en mand, der blev stanget, og derefter forsvandt De ind på operationsstuen sammen med lægen og den tilskadekomne. Jeg ventede udenfor, men en civilgardist jog mig væk. Så ventede jeg på afstand, til De igen kom ud. Tilskuerne skubbede mig foran Dem, men jeg var så heldig at se Dem mase hen imod gaden her. Jeg har større erfaring i at slippe gennem folkemængderne i Pamplona. Det var ikke vanskeligt for mig at nå hertil før Dem. Så satte jeg mig her og ventede.

— Nydeligt. Hvorfor trækker De pludselig en pistol, når De blot har fået ordre til at skygge mig? Hvem sagde, De skulle gøre dét?

Den gamle mand rettede sig op. — Mere får De mig ikke til at sige. Og så kan De gøre, hvad De vil.

Jeg slap pistolen og trak hånden til mig. For det første følte jeg det stadig mere idiotisk at sidde ved et cafébord med hånden i en papirspose, mens jeg holdt en pistol, som jeg intet vidste om. For det andet agtede jeg bestemt ikke at skyde den gamle mand. Jeg skubbede min stol tilbage og rejste mig. Diego gjorde det samme.

— Forsøg endelig ikke på at følge efter mig, sagde jeg hårdt.


— Jeg har mine ordrer, svarede Diego.

Jeg bøjede mig frem og satte hånden mod hans bryst. — Lad os nu undgå en scene, gamle mand. Sæt Dem nu ned, nyd Deres drink og tænd Dem en ny cigaret. Jeg gav ham et skub, og han tumlede om på stolen. Det var tydeligt, at han næsten ikke havde flere kræfter. Igen rystedes hans magre krop af et voldsomt hosteanfald. Han sank helt sammen over bordet, og hans baskerhue faldt ned på fortovet. Hurtigt samlede han den op og satte den atter på hovedet. Han skottede ængsteligt til mig, men foreløbig afholdt jeg mig fra enhver kommentar.

Store totter af den gamle mands ellers tætte og grå hår var faldet af, så hovedbunden, der var flammende rød, pletvis blev synlig. Nu var jeg pludselig helt sikker på, at Diego kunne føre mig til Luis Cabeso. Jeg satte mig igen. Jeg sagde: — Juan, sømanden, er død i Bilbao.

Diego snappede efter vejret. — Politiet har dræbt ham?

Jeg rystede på hovedet. — Nej, en sygdom, som han pådrog sig under turen til Frankrig.

Et kort øjeblik var der sorg i de dybtsiddende øjne, så blev de roligere. Diego slog korsets tegn og sagde: — Der er mange i Bilbao, som hedder Juan. Jeg kender ingen marinero af det navn.

— Den sygdom er meget farlig, bemærkede jeg.

Diego trak på skuldrene. — Hvad kan det komme mig ved? Kom der en læge til den Juan, De omtaler?

— Det mener jeg, sagde jeg.

— Og alligevel døde han, sagde Diego fatalistisk.

— Lægen vidste nok ikke, hvad der var galt med ham.

— Men det gør De?

— Jeg tror, jeg kan gætte det, sagde jeg.

— Og hvis lægen, som behandlede denne Juan, havde vidst, hvad det var for en sygdom, kunne han så have reddet patientens liv?


Nu var det mig, der trak på skuldrene. — Hvem kan vide det? Jeg er ikke læge.

Diego sukkede. Hans ansigt var udtryksløst. — Der er altså ikke meget at gøre ved den sygdom?

— Fortalte Luis Cabesa Dem, hvordan De skulle dø? spurgte jeg.

— Ingen kan forudsige, hvordan et andet menneske skal dø, kun en morder kan gøre det. Men naturligvis har jeg hørt om Cabesa. Diegos stemme havde nu fået en stolt klang. — Han er den store baskiske videnskabsmand, ikke sandt? Men så vidt jeg ved, har ingen beskyldt ham for at være morder.

Nu begyndte samtalen helt tydeligt at udmatte den gamle. Hans stemme blev svagere. Ind imellem var det, som om han ledte efter ordene. Hans næse løb voldsomt, og han tog et stort lommetørklæde frem og tørrede den.

— De må under behandling, før det er for sent, sagde jeg.

Han rystede på hovedet. — Det er allerede for sent.

— Men måske ikke for Cabesa. Måske er han også syg.

Diego smilede. — Nej, der var kun os to. Nu benægtede han ikke mere, at han havde kendt Juan. — Vi var kun to derude på Biskayabugten, da det blæste op. Kun to til at passe på lasten, mens båden tumlede rundt, som om den var blevet sindssyg. Han kiggede forbi mig. — Åh, den store — det var uheldigt.

Jeg vendte mig om. Det var ikke Luis Cabesa, men den store basker, som stod lige bag mig. Han ignorerede den gamle mand og sagde: — Jaså, turist! Så mødes vi altså igen.

— Der sker det ene sammentræf efter det andet.

Den gamle hørte os tilsyneladende overhovedet ikke. I stedet så han ud over bordene. — Se på dem. De påstår, at de kommer for at løbe med tyrene. Men de kommer kun for at drikke og hore. Igen hostede han, og så rejste han sig. Jeg flytter min stol. En jernnæve skubbede mig atter ned på den.

— Drik med mig, turist. Det var ikke en invitation, men en ordre.

Baskeren hjalp den gamle mand på benene. Jeg fandt det med ét svært at tro, at det magre vrag var fulgt efter mig hele den sindssyge formiddag. Han var ældet så hurtigt, at det var mere end uhyggeligt. Diego kiggede på mig og derefter på baskeren. Dybt i de rindende øjne så jeg et glimt, som ikke lovede godt. Så tøflede han af. Hvis jeg havde gættet rigtigt, var han allerede en død mand.


Tolvte kapitel

Baskeren satte sig på den stol, som Diego netop havde rejst sig fra. Kontrasten mellem de to mænd — den døende og den levende — var helt fantastisk. Baskeren havde skiftet til en tynd skjorte og falmede kakibukser og lignede til forveksling alle de mange afficianados, som flokkedes til Pamplona i juli.

— Altså mødes vi atter, gentog han.

— Og denne gang er det heller ikke noget tilfælde, sagde jeg. — De kender mig tydeligvis.

Et forbavsende ungdommeligt og yderst charmerende smil bredte sig over hans ansigt. — De er dagens mand. Det halve af Pamplona har jublet over Dem. Og søger Dem.

— Forhåbentlig ikke alle på Deres ordre. Et kort sekund troede jeg, han ville afvise beskyldningen, men det gjorde han ikke. Igen smilede han venligt. Men jeg turde ikke stole på Raoul Hendras smil.

— De har vel lyttet til Diego?


— Han kan et par interessante historier, indrømmede jeg.

Smilet blev endnu venligere. — Røverhistorier.

— Jeg er ikke læge, sagde jeg. — Men jeg tror ikke at Diego kommer til at fortælle ret mange historier mere.

Nu var Raouls ansigt blevet nøgternt. — Nej. Han har fået den sygdom, som dræbte fiskeren Juan. Han kiggede nøje på mig. — Jeg kan gætte, hvem De er, Señor. Rygterne om Deres dramatiske eskapader har også nået Pamplona. De er blevet en kendt person, hvad der måske ikke er det allerbedste for en mand med Deres job.

Jeg lænede mig tilbage og gengældte hans venlige smil. — Det forklarer, hvorfor så mange følger efter mig. Utvivlsomt autografjægere.

— Måske. Atter smilede den store basker. — Og hvad er Deres navn så?

— Nick — hvad jeg allerede har fortalt Dem. Men her på stedet kaldes jeg Nicholas.

— Okay, sagde Raoul. — Vort bekendtskab vil fortsat være begrænset til stedet her, altså hedder De Nicholas. Han standsede en forbipasserende tjener. — Un cognac, bestilte han og så spørgende på mig. Jeg rystede på hovedet. — Nåja, Nicholas, lad det være nok med spøgefuldhederne. De søger Luis Cabesa, ikke sandt?

— Det har adskillige påstået i de sidste to dage.

Raoul lo drønende.

Jeg sagde: — De har en mærkværdig sans for humor, Raoul. Én af verdens førende atomfysikere er forsvundet. At dømme efter den epidemi af stråleforgiftning, som i øjeblikket truer Nordspanien, vil jeg tror, at der er et betydeligt kvantum beriget plutonium i omløb her på stedet.

Raoul slog ud med de store hænder. — Der er jo en mulighed.

— Hør nu her, Raoul. Nu er jeg også ved at blive en smule træt af de muntre indpakninger. De ved, at Luis Cabesa kan producere en atombombe, hvis han har de nødvendige materialer, og det vil næppe forbavse Dem at høre, at der er stjålet materialer nok i Frankrig til et solidt knald.

— Indrømmet, det ved jeg.

Tjeneren kom nu med Raouls cognac, som han skyllede ned i ét drag.

— Hvorfor lod De så Diego gå lige nu? Han var én af de mænd, som hentede det plutonium i Frankrig.

— For fanden, fortalte han Dem dét?

— Ja, og at der skete skade under en storm, så de to mænd om bord blev smittet. Fiskeren Juan og Diego. Juan er allerede død, Diego følger ham snart i graven.

Nu var det, som om Raoul mistede noget af sin selvtillid. — Han er en død mand. Han er ikke tilregnelig mere. At fortælle den slags til en fremmed …

Jeg sagde: — Resten af historien må frem nu, Raoul Hendra. Himlen må vide, hvad Luis Cabesa har tænkt sig. Det er ikke klogt at lave en atombombe og så give den til en flok terrorister.

— Og De mener, at det er meningen?

— Tænk det selv igennem.

Raoul smilede barsk. — Planen fungerer.

— Ved De, hvor Cabesa opholder sig?

Raoul rystede på hovedet.

— Så gør Diego det. Han antydede det direkte over for mig.

Igen rystede Raoul på hovedet. — Han er gal. Han ved intet. Ellers ville han fortælle mig det.

— Var han medlem af ETA? Indirekte stillede jeg det samme spørgsmål til Raoul. Nu måtte jeg vide, om de var medlemmer af den baskiske ekstremistorganisation.

— Hvis De virkelig kendte mig, hombre, ville De ikke komme med det spørgsmål. Han vinkede tjeneren til sig og bestilte en cognac til. Tjeneren skottede også til mig, men jeg rystede på hovedet. Stærk spiritus var ikke sagen lige nu. Den store basker så et øjeblik eftertænksomt på mig, så lagde han hænderne på det lille bord og fastholdt mit blik.

— De er ikke turist, det vidste jeg, allerede før vi begyndte at løbe for tyrene. De har, hvad spanierne kalder cajones. Jeg er ikke ganske klar over, hvem De arbejder for, men håber, at det ikke er CIA. Vi ønsker ikke at give vores modstandere mulighed for at påstå, at vi samarbejder med den organisation.

— Det vil den spanske regering aldrig gøre, sagde jeg.

— Men den spanske regering er ikke vores eneste modstander. Da tjeneren stillede et nyt glas cognac foran ham, flyttede Raoul hænderne og stirrede på den ravmørke væske. — Uden Franco er Spanien ikke mere den fjende, vi baskere så længe har kæmpet imod. Vi har en anden fjende, som er bag os, på vore flanker, måske endog i vores midte. Og han er endnu mere dødbringende, fordi vi hverken kender ham eller hans kampmål.

Han nippede eftertænksomt til cognac’en. — Jeg bør måske fortælle Dem en lille historie. Der var engang en verdensberømt atomfysiker, som arbejdede i Frankrig, men var basker. Han satte hele sin lid til sit folk og dets fremtid. En plan blev udarbejdet. Den var mere end dristig. Hvis Spanien ikke ville gå ind på baskernes legitime krav, forudså planen, at Spaniens naboer ville tvinge regeringen til at komme til fornuft.

— Med andre ord: De besluttede at producere en atombombe og bruge den til afpresning?

Raoul nikkede. — Afpresning er et ubehageligt ord, men nok alligevel det rigtige.

Han fiskede en pakke cigaretter frem og bød mig en. Bagefter rystede han en ud til sig selv, og jeg tændte for os begge.

— Hvad ved De om baskerne? spurgte han.


— Ikke ret meget, sagde jeg. I virkeligheden vidste jeg adskilligt, men ønskede ikke at standse Raoul, da han nu endelig havde fået munden på gled.

— Vi er Europas oprindelige beboere, sagde han. — Ingen ved rigtig, hvor vi kom fra. Vores sprog har ikke ændret sig væsentligt i de sidste tre tusind år, og det ligner intet andet sprog. Før Franco havde vi en vis uafhængighed, og vi levede i fred med resten af Spanien. Den tilstand ønsker vi tilbage. Vi ønsker ikke at øve vold mod nogen. Og snart har vi en regering, som atter vil tillade os at være baskere.

— Baskere med atomvåben? sagde jeg.

Raoul trak på skuldrene. — Hvis nødvendigt. Igen så han mig lige i øjnene. — Hvad De er velkommen til at fortælle dem, som har udsendt Dem.

Bemærkningen kom ikke bag på mig. Fra første færd havde jeg gættet, at manden ville bruge mig til at viderebefordre sine krav til den spanske regering. Han var sikkert overbevist om, at jeg var fra CIA og måske samarbejdede med det spanske efterretningsvæsen.

— Skal jeg også fortælle dem, at Raoul Hendra bluffer? Til min forbavselse gjorde bemærkningen ham ikke vred.

— Regn ikke for sikkert med, at det hele er bluff.

— Men De ved ikke, hvor Luis Cabesa er.

— Lige i øjeblikket er det rigtigt. Men Cabesas arbejde er af større betydning end manden selv, og hans arbejde er nu gjort færdigt. Og jeg ved, hvor resultatet er.

Muligvis talte Raoul sandt. Efter den påstand kunne jeg i hvert fald under ingen omstændigheder slippe ham. Hvis Cabesa virkelig havde produceret en atombombe og Raoul vidste, hvor den var, måtte han ud med den oplysning. Frivilligt, håbede jeg, ellers blev det nødvendigt at tvinge ham.

— Jeg er klar over, hvad De tænker, sagde han langsomt. — Og det er vel muligt, at selv jeg kan tvinges til at tale. Pludselig smilede han. — Men det er ikke nødvendigt. Forstår De, jeg ved, at De har et gidsel her. Så snart jeg har været i kontakt med det gidsel, er jeg villig til at fortælle Dem, hvad De gerne vil vide.

Jeg stirrede uforstående på ham. — Nu er jeg ikke med. Raoul. Jeg tilbageholder intet gidsel.

— De holder Constanza Ybrava, datter af Augustin Ybrava som gidsel.

— Hun er her af egen fri vilje.

Atter smilede Raoul. — Så kan De umuligt have noget imod at lade mig tale med hende. Jeg kendte hende som barn. Hun er en Ybrava. Hvis hun fortæller mig, at hun ikke bliver tilbageholdt mod sin vilje, vil jeg til gengæld orientere Dem om bomben.

Ikke ét øjeblik troede jeg ham, men hvad risikerede jeg egentlig? Hawk havde ingen adresse givet mig, han havde blot rablet nogle farver af sig. Måske ville de sige Raoul noget. En grøn dør over for en rød dør ved siden af en blå dør. Det lød som det rene barnepjat.

— Kom, sagde jeg og rejste mig. Raoul drak ud. Et øjeblik kom der et ubehageligt glimt i de mørke øjne, men det slettedes af et hurtigt smil.

— Det skal blive rart at se min gamle våbenfælles datter igen.

På en eller anden måde lød ordene ikke, som om de var ærligt ment.


Trettende kapitel

Igen var vi midt i festens menneskemylder. Da jeg havde opgivet Raoul den skrupskøre farvekode som adressen, blev han tilsyneladende forbavset, men tydeligvis kendte han stedet.

— De har altså set hende dér? spurgte han.

— Nej, men hun var der i hvert fald i morges.

Raoul trak på skuldrene, og så banede han os vej frem mellem de utallige mennesker, hvoraf mange var døddrukne, som en isbryder skærer gennem grødis.

Vi fandt let nok huset. Det lignede tyve andre i en snæver gade, og der var intet nummer på døren. Men Raoul tog uden tøven om jernhåndtaget på den grønne dør, som sad i et hus over for to andre huse på den anden side af gaden med henholdsvis en rød og en blå dør. Så drejede han på håndtaget. Intet skete. Igen handlede han hurtigt. Han gav døren et spark med sin store fod, og samtidigt hamrede han sin kæmpenæve mod den. Den svingede op, og bag den så jeg en smal forstue, som åbnede sig ud mod en kvadratisk patio. En lille, buttet mand med et mærkeligt magert ansigt fór op fra en kurvestol, hvor han tydeligvis havde siddet og sovet. Hans hånd var ved at forsvinde ind under hans løstsiddende sorte jakke.

— Gør det ikke! tordnede Raoul.

Manden sænkede hånden. Hans blik forlod ikke et sekund Raouls ansigt, som han helt tydeligt genkendte. — Velkommen, Jefe, stammede han.

— Jeg er ikke Deres chef.

— Det er i hvert fald ikke min skyld, Jefe, protesterede manden, og sveden sprang frem på hans pande.

— Hvor er Constanza? spurgte Raoul hårdt.


— Constanza hvem? Manden forsøgte at fremtrylle et overrasket udtryk, men der var også trods i øjnene.

Raoul slog en stor hånd i mandens skulder. — Spil ikke komedie over for mig, din rotte! snerrede han.

Langsomt løftede han i stiv arm manden i vejret. Det var en næsten ubegribelig kraftpræstation. Den lille, fede mand stønnede af smerte og så ud til at være lige ved at besvime. En kvinde, som gik forbi ude på gaden, stirrede ind. Jeg sparkede yderdøren i.

— Sæt ham ned, sagde jeg. Raoul drejede hovedet og kiggede på mig. — Sæt ham ned, gentog jeg.

Den store mand betragtede mig et øjeblik, så smilede han langsomt. — Lad os så se, hvad den amerikanske turist kan udrette. Han slap manden, så han tumlede tilbage i stolen.

Manden fattede sig bedst muligt og kiggede på mig. — Måske er det så Dem, vi venter?

— Måske.

— Undskyld at jeg ikke forstod det med det samme. Damen venter Dem. Vagten så ikke mre mere Raoul, men tilføjede understreget: — Kun Dem.

— Den mand er med mig. Jeg kan indestå for ham, sagde jeg pænt og roligt. Det var det nemmeste, om vagten kunne overtales.

— Desværre, Señor, kun De vil blive vist derop. Hun ønsker ikke at tale med andre.

— Køter! udbrød Raoul. — Hun er min guddatter.

— Det kommer ikke mig ved, svarede den lille vagt, som var blevet modigere, fordi han regnede med, at jeg ville beskytte ham.

Igen ville Raoul skubbe sig forbi mig for at få fat i vagten, men jeg holdt ham tilbage. Jeg syntes bestemt ikke om udviklingen. Raoul lod til at være fuldt orienteret om dette hus, og der kunne ikke være fjerneste tvivl om, at han kendte vagten. Men der var tydeligvis en konflikt. Der rugede en mærkelig spænding i hele det gamle hus. Måske burde jeg alligevel ikke have bragt Raoul med mig.

— Vent nu lige lidt, Raoul, sagde jeg på engelsk, idet jeg regnede med, at vagten ikke forstod det sprog. — Vi vil lade Constanza træffe afgørelsen.

— Hvis han nu ikke vil melde mig hos hende? brummede Raoul.

— Så kan det umuligt blive det helt store besvær at skubbe ham til side.

Raoul rystede på hovedet, og jeg slog igen over i spansk: — Señor, De har Deres ordrer, men da min ledsager er en gammel ven af husets señorita, synes De så ikke, at vi bør lade hende bestemme det?

Han tænkte sig om, og så nikkede han. — Jeg vil spørge hende. Han forsvandt gennem den indre gård og op ad en trappe derude.

— Hvornår var De sidst her? spurgte jeg Raoul.

Aldeles udtryksløst kiggede han på mig. Jeg har aldrig i mit liv sat mine ben i dette hus.

Raoul løj og forsøgte ikke engang at skjule det for mig. Gradvis begyndte jeg at danne mig den opfattelse, at Raoul på en eller anden måde var blevet ekskluderet af den aktive gruppe, og at dette havde gjort ham rasende. En vred Raoul var en betydelig sikkerhedsrisiko. Nu tændte han sig en cigaret og bød også mig én. Jeg rystede på hovedet. Så stod vi begge to tavse, til vagten vendte tilbage.

— Señorita Constanza venter Dem, Señor. Og De skal tage Raoul med Dem op.

Det var ikke til at tage fejl af, at den lille mand ikke billigede Constanzas afgørelse. Han trådte til side og jeg begyndte at gå fremad. Så hørte jeg et grynt bag mig og snurrede rundt. Raoul rystede vagten som en hundehvalp, mens han samtidigt rasende sagde et eller andet på baskisk. Så slyngede han vagten fremad, og den lille mand genvandt balancen på den dørtærskel, som skilte forhallen fra den indre gård. Han strøg hatten.

— Vær så venlig at træde nærmere, sagde han til Raoul.

— Det var bedre, sagde Raoul på spansk. — Sørg fremtidigt for lidt bedre manerer. Så fulgte han efter mig over gården. På første etages svalegang stod en mand, der vinkede os op ad trappen. Vi gik forbi ham og fortsatte hen til den dør, som han pegede på. Jeg åbnede den. Henne ved vinduet stod Constanza. Da hun fik øje på den store basker, lyste glæden op i hendes ansigt.

— Så det var altså dig! Jeg kunne ikke få mig selv til at tro det! Med fremstrakte arme skyndte hun sig tværs gennem værelset. Så ændredes hendes udtryk, først til forbavselse, dernæst til rædsel. — Raoul — hvorfor …?

Jeg vendte mig om mod manden. I hånden holdt han en pistol, som sigtede på hans guddatter Constanzas mørke hoved.

— Fordi du forrådte din far og vores sag, russerluder! Hans finger strammedes om aftrækkeren. — Derfor skal du dø!


Fjortende kapitel

Jeg stolede overhovedet ikke på Constanza, men i det øjeblik beundrede jeg hende. Hun fortrak ikke en mine, hun vendte sig ikke bort fra Raoul og den pistol, han havde rettet mod hende. Det forekom mig, at jeg kunne spore en let tøven hos den store mand, som om han måtte overtale sig til at dræbe hende.

— Hvorfor? gentog Constanza anspændt.

Raouls mørkeblå øjne flakkede. Et sekund troede jeg, at lyden af hendes stemme ville have udløst drabet. Og der var heller ikke tale om, at hans holdning slappedes. Pistolen pegede stadig på det mørke hoved, og afstanden var mindre end to meter. — Fordi du fandt dig dit sande kald som snigmorder for KGB og dermed endog tilstænkede din fars navn med blod.

Jeg holdt nøje øje med Constanza. Enten sårede Raouls beskyldning hende for ramme alvor, eller også var hun en virkelig stor skuespiller.

— Raoul, mumlede hun. — Hvorfor har du dog aldrig tvivlet den mindste smule på alt dér, du har hørt om mig?

— Der er ingen plads til tvivl, brummede baskeren. — Mine kilder er pålidelige.

Idet hun ignorerede pistolen, gik hun nærmere mod Raoul. — Du er en død kvinde! råbte han.

Det var tydeligt, at baskeren virkelig var vred. Nu kunne Constanzas liv måles i millisekunder. Jeg knaldede min hånd ned mod Raouls tykke håndled, og samtidigt væltede jeg min skulder mod hans krop, så han ikke kunne fastholde sigtet. Men den sidste bevægelse havde været overflødig. Mit håndkantslag var præcist nok, og Raouls våben klirrede mod gulvet.

Lynhurtigt samlede Constanza pistolen op og trådte i en fart et par skridt tilbage, mens Raoul, der nu havde genvundet balancen, sprang på hende. Constanza havde frit skud til ham, men pistolen smældede ikke. Jeg greb Raoul ved skulderen, men med en hurtig bevægelse gjorde han sig fri.

— Lad mig om det, turist, hviskede han. Constanza var nu klemt helt tilbage mod væggen med pistolen rettet mod sin angriber. Hun ville blive nødt til at skyde ham ned, eller han ville splitte hende ad som en kludedukke.

— Raoul! råbte jeg, og så kastede jeg mig fremad i en tackling, der ville have fået en hvilken som helst fodbolddommer til at udvise mig. Med et brag drønede kæmpen mod gulvet, mens jeg rullede rundt og i samme bevægelse atter kom på benene. Min skosnude rørte ved hans hage, jeg kunne med største lethed have knækket halsen på ham, men ventede.

Raoul var fast besluttet på drab, og da Hawk mente, vi havde brug for Constanza Ybrava, måtte jeg nødvendigvis gøre noget. Jeg sparkede til og greb om hans skuldre, netop som hans pupiller var ved at rulle op i hovedet på ham. Jeg troede, at nu havde jeg ham, så jeg drev ikke knæet mod hans ansigt for helt at slå ham ud. Det var en fejl. En skinkestor knytnæve slog som en stålhammer op i mit skridt, smerterne eksploderede gennem hele min krop, og jeg vidste, at hvis jeg faldt sammen, ville Raoul gøre det af med mig.

Et dyrisk raseri forvred hans ansigt, han var atter på benene og virrede med hovedet for at klare synet. Vi var begge to slemt medtaget, og det kostede mig en anstrengelse ikke at kaste op. Raoul vaklede fremad.

Jeg rystede min stilet ned fra dens armskede. Fæstet var i min hånd, mens jeg samtidigt trådte til side for Raouls angreb. Idet jeg holdt selve kniven i hånden, knaldede jeg af alle kræfter fæstet mod kæmpens tinding.

Mit hurtige improviserede knojern fældede ham. Knæene gav efter under ham, og så lå han helt stille på gulvet og snappede efter vejret. Forsigtigt gik jeg rundt om ham med stiletten parat. Jeg vidste, at hvis han atter kom på benene, blev det en kamp på liv og død. Og så utroligt det end lyder, så rejste han sig faktisk. Der lød et skud, og kuglen svirrede rundt i værelset som en forrykt bi, der var ude på at stikke os alle tre.

— For fanden! råbte jeg. — Er du da blevet skruptosset!

Der var kommet et sindssygt udtryk i Constanzas ansigt. For første gang virkede hun, som om hun ikke rigtig vidste, hvad hun skulle gøre. Hun var pludselig som en lille pige, der tryglede om beskyttelse.

— Hold så op begge to. Næste gang skyder jeg ikke forbi.

Jeg turde bande på, at hun var meget nær ved at briste i gråd.

— Rejs dig, Raoul, sagde hun bydende.

Med besvær kom baskeren på benene. Hans ansigt var blevet meget roligere. Han indså, at Constanza nemt kunne have skudt ham, hvis hun havde villet. Forvirret stirrede han på hende. — Constanza, sagde han og begyndte at gå hen imod hende.

Denne gang var der intet had i hans stemme — kun bekymring. På den venstre side af hendes hvide bluse, lige under brystet, sås en rød plet, som stadig blev større.


Femtende kapitel

Constanza fulgte vore blikke, som var fæstet på blodpletten. Hun slog afværgende ud med hånden. — Det er ikke noget, det er jeg sikker på. Med fuldt overlæg lagde hun pistolen fra sig på bordet ved væggen og gik derefter atter midt ud i værelset, hvor hun blev stående et godt stykke fra værelsets briks for dermed at demonstrere, at hun på ingen måde var kommet alvorligt til skade. Raoul gjorde intet forsøg på at vriste pistolen fra mig, da jeg tog den, afsikrede den og stak den i lommen.

Pigen led ikke af falsk blufærdighed. Hun havde allerede knappet blusen op, og med en hurtig bevægelse lod hun den nu glide af sine skuldre. Så hægtede hun sin BH op. Brysterne var ikke så store, at de hang, men fulde og runde, og deres hvidhed fremhævede den dybtrøde krans om de små, nu helt stive brystvorter.


Hun krammede BH’en sammen og duppede såret. Raoul stirrede med åbenlys beundring på den halvnøgne pige, og det kostede mig lidt af en anstrengelse ikke at gøre det samme.

— Se på det, Nick, sagde hun. — Det er jo ingenting.

Jeg tog den blodige BH fra hende og berørte forsigtigt såret med den. Blodet var så småt begyndt at størkne. Jeg vendte BH’en for et finde et rent sted på den, og en lille stump af et eller andet faldt ned på gulvet. Raoul bøjede sig ned efter det. Det var en splint af den kugle, som havde rikochetteret rundt i værelset.

— Giv mig den! sagde Constanza og tog BH’en fra mig, hvorefter hun utålmodigt smed den i en papirkurv, som stod henne ved bordet. Derefter gik hun ganske roligt hen til det antikke klædeskab, som stod op ad væggen modsat døren. Hun fandt en let, gul skjorte frem og tog den på. Den var meget stram og så tynd, at brystvorterne tydeligt kunne se gennem den. Hendes ro var forbløffende. Hvis uheldet havde været ude, var hun simpelt hen blevet dræbt.

Raoul kunne stadig ikke få øjnene fra pigen, og alt had var forsvundet. Først troede jeg, at det måske var et begær, jeg skimtede, for en topløs Constanza kunne ophidse en hvilken som helst mand, endog en gudfar. Jeg havde selv mærket noget bevæge sig et sted dernede. Men så gik det op for mig, at Raoul for første gang så den unge pige, som for ti år siden var blevet tvunget til at forlade baskernes land og kultur.

Constanza gengældte den store mands stirren, men stillede ingen spørgsmål, forklarede intet. Til sidst spurgte Raoul:

— Hvad skete der med din far?

Hun så fra den ene til den anden og trak så på skuldrene. — Hvem kan vide det? Hans fly eksploderede oppe i luften.


— Her hørte vi, at du forrådte ham til KGB.

— Fortalte amerikanerne jer dét? Nu havde hendes stemme pludselig fået en skarp klang.

— Amerikanerne fortæller os intet, bed Raoul. — De oplysninger, vi modtager, er sikre.

Jeg kunne se, at de begge igen var på randen af en eksplosion. — Amerikanerne har fået samme oplysninger som Raoul, bemærkede jeg og tilføjede ikke, at et blik på oplysningerne om Constanza havde overbevist mig om, at hun ikke følte sig for god til at forhindre sin far i at afhoppe fra russerne, ganske uanset måden.

Constanza beherskede sig med en tydelig anstrengelse. På en eller anden måde gjorde Raouls tilstedeværelse hende nervøs. Hun sagde blidt: — I lang tid troede jeg, at det var amerikanerne, som udspredte de ondsindede rygter om mig. Jeg søgte ikke at skjule, at jeg arbejdede for russerne, jeg var tvært imod stolt af det. Jeg var overbevist om, at i den sidste ende var de de eneste, som effektivt ville hjælpe den baskiske nationalistbevægelse.

Raoul vrissede hånligt.

— Tag nu ikke fejl, udbrød Constanza hidsigt. — Det var dem, der gav min far asyl, da han blev nødt til at flygte.

— Og nu er han død, mindede jeg hende om.

— Ja. Og netop derfor begyndte jeg at tænke over tingene. Forstår I, der er kliker i alle russiske organisationer, og hver klike er samtidigt et bureaukrati. Russerne har altid mistroet udlændinge, og den stærkeste klike i KGB så med skæve blikke på far. Men der gik lang tid efter hans død, inden jeg fik stykket puslespillet sammen. Men til sidst blev jeg klar over, at det hverken var amerikanerne, tyskerne eller spanierne, som spredte de rygter om mig. De stammede fra en kræftsvulst i min egen organisation.


— Så det skulle altså være dine egne folk, der gav dig skylden for din fars død? udbrød Raoul vantro.

Constanza smilede skævt. — Netop. Og de var jo i virkeligheden heller ikke mine folk og vigtigere endnu: jeg var ikke én af dem. Ved at give mig skylden for fars død slap de af med os begge to på én gang.

— Det var altså KGB, der myrdede din far? spurgte Raoul.

— Hvem kan sige det med sikkerhed? Hun tog baskerens hånd. — Og netop nu kan jeg ikke lade hævntanker distrahere mig. For der er andet og vigtigere på færde.

— Intet er vigtigere end hævn, sagde Raoul.

Nu mistede hun atter selvbeherskelsen. — For fanden, Raoul, kan du da ikke få ind i hovedet, at der er forsvundet tilstrækkeligt plutonium til at forgive det halve af den iberiske halvø?

— Og Raoul ved, hvor Luis Cabesa er, sagde jeg til Constanza.

— Er det rigtigt? Hun spærrede forbavset de gyldengrønne øjne op.

— Måske ved jeg det, sagde Raoul.

— Vi må tale med ham, udbrød pigen.

Raoul gik hen til vinduet, og uden at se på os sagde han: — Hvorfor er det så nødvendigt?

— Vær nu ikke dum, Raoul! Du ved, hvad Luis Cabeso har i sinde.

Raoul hvirvlede omkring os. — Jeg ved, hvad spanierne siger, han har i sinde. Og de har formodentlig fået det at vide af amerikanerne, som atter har det fra russerne. Nu om stunder arbejder hele striben sammen. Han slog ud med en stor hånd. — Se bare på jer to. En amerikansk agent og en russisk snigmorder, som sniger sig ind på en lille og ubetydelig gruppe baskere.

— Raoul! udbrød Constanza, og igen var hendes selvkontrol ved at svigte.


— Har du da aldrig dræbt? spurgte han stilfærdigt.

Hun svarede ikke, men nøjedes med at stirre på ham. Jeg sagde: — Kom nu ned på jorden, Raoul. De ved udmærket godt, at vores tilstedeværelse her ikke har spor at gøre med den baskiske bevægelse. Jeg så på Constanza. — Fortiden er fortid, nu har Constanza sluttet sig til os, og sammen forsøger vi at finde Luis Cabesa. Der var større tillid i min stemme, end jeg inderst inde følte. — Har De i sinde at hjælpe os, eller vil De spilde resten af Deres liv på nytteløse beskyldninger? Jeg tog mit cigaretetui frem og åbnede det.

Vrede bredte sig over Raouls ansigt, men han beherskede sig. Han sagde til Constanza: — Jeg vil helst tro, at du ikke mere arbejder for russerne, Constanza. Men hvordan kan jeg blive sikker på dét?

— Jeg fortæller dig på min ære og på min fars ære, at jeg er afhopper fra KGB og nu kun har vort baskiske land og dets folk i hjertet.

Længe stirrede kæmpen på den spinkle pige. Så traf han sin beslutning. — Jeg tror dig. Herren er mit vidne på, at jeg ikke ønsker bedre. Du kan umuligt aflægge en sådan ed på din fars ære, uden du taler sandt. Noget må vi dog allesammen tro på! Han tog et skridt hen imod pigen, hvis ansigt lyste op. Så åbnede han armene, og Constanza kastede sig i hans favn.

Hvilket altsammen var umådeligt rørende uden dog ligefrem at fortælle os, hvor vi skulle finde Luis Cabesa. Følgelig afbrød jeg genforeningen. — Og så er det på tide, Raoul, at De fortæller os, hvor Luis Cabesa opholder sig.

Jeg stod stadig med cigaretetuiet i hånden, og nu valgte jeg omhyggeligt den venstre af de guldtippede cigaretter, hvorefter jeg igen klikkede etuiet i. Cigaretten så ud til at være ganske magen til alle de andre, hvad den i det store og hele også var. Men ikke helt. Jeg strøg en tændstik og fik ild på den. Raoul var ved på baskisk at sige noget til Constanza, som nikkede.

Så vendte hun sig om mod mig og sagde på engelsk: — Raoul og jeg har meget at snakke om, og han vil høre mere om min far. Han taler kun baskisk og spansk, og jeg tror, jeg kan få de oplysninger fra ham, som vi ønsker. Hvis blot jeg giver mig god tid. Hun gik hen til døren og åbnede den. Manden, som havde vist os vej til værelset, stod derude.

— Carlos, sagde hun. — Før amerikaneren til det værelse, vi har gjort klar til ham. Hun vendte sig igen om mod mig og sagde på spansk: — Raoul og jeg har meget at fortælle hinanden. Jeg ved, at du ikke har fået megen søvn, siden du vågnede i Bilbao. Der står en seng til dig.

Da jeg ikke protesterede, kiggede hun en smule mistroisk på mig. Men jeg nøjedes med at trykke cigaretten ud i en lille krukke med sand, hvorefter jeg nikkede til Raoul. Da jeg vendte mig i døren, fangede Constanza mit blik.

— Sov godt, sagde hun. — Så vækker jeg dig om lidt igen. Hun tilføjede på engelsk: — Hvis jeg må opsøge dig på dit værelse, vil jeg lade dig kigge på mit sår. Hun lo blidt. Ganske åbenlyst lovede hun mig en belønning, fordi jeg havde opført mig så føjeligt. Jeg lod, som om jeg var overvældet.

— Så lad mig endelig ikke sove for længe. Den slags sår skal behandles i tide.

Da jeg gik, var hun allerede ved at vende sig tilbage mod Raoul. Ikke så meget som én gang havde hun kigget på den cigaret, som jeg havde slukket i sandkrukken. Jeg håbede, at det tryk, jeg havde givet den, havde været nok til at aktivere den mikrosender, som var indbygget lige foran filteret. Men det spørgsmål ville jeg meget hurtigt få besvaret.


Sekstende kapitel

Familiegenforeningen mellem Constanza og Raoul interesserede mig ikke overvældende meget, og desuden virkede den lille radiosag ikke alt for imponerende. Utvivlsomt kunne den præstere vidundere i laboratoriet hjemme i Washington, men her i Pamplona, i et hus, der var tre hundrede år gammelt med én meter tykke mure, havde den sit besvær.

Jeg havde ondt i hovedet, mine øjne brændte, og min hjerne krævede søvn. Jeg lagde mig på den smalle seng, der bortset fra en enlig stol var værelsets eneste møbel, og eksperimenterede en smule med den lille modtager, der var formgivet som en lommekniv.

Den ene ende kunne trækkes ud og var så en øreprop. Når knivsbladet blev vippet op, fungerede det som antenne. Det var første gang, jeg brugte tingesten, og jeg kunne kun opfatte ét ord af tre, og desuden talte de baskisk. Altså lukkede jeg atter kniven og rejste mig fra sengen.

Jeg undersøgte døren nærmere. Den virkede solid nok. Så kiggede jeg på stolen, som var en typisk hjemmelavet bondestol, der så ud til at veje meget nær femogtyve kilo. Jeg satte den i klemme under dørhåndtaget. Stengulvet var glat, så stolen ville ikke kunne blokere døren ret længe. Men den ville glide ned på gulvet med en sådan larm, at jeg fik tid til at gøre mig klar til at modtage eventuelle ubudne gæster.

Jeg tog det grove uldtæppe af sengen og bredte det ud på gulvet. Så klædte jeg mig af til underbukserne, foldede tæppet på gulvet sammen til en hovedpude og lagde mig mageligt til rette. Jeg forsøgte igen med radioen, men de talte stadig baskisk, og over for sin gudfar ville Constanza næppe bruge noget andet sprog. Måske forsøgte hun stadig at pumpe Raoul, og det kunne hun jo så få lov til at blive ved med lidt endnu. Og derefter var det på tide, at jeg atter gik i aktion.

Situationen virkede meget lidt betryggende på mig. Constanzas historie om hendes brud med KGB var logisk nok — for logisk. Og Raoul Hendra, én af den baskiske bevægelses topledere, anede ikke engang at Constanza havde kontaktet gruppen. Hvortil kom, at én af hans egne folk havde nægtet at slippe ham ind i huset.

Det var tydeligt, at Raoul kendte stedet, men tilsyneladende havde han ikke troet, at det stadig var i brug. Og hvilke flere informationer rådede den franske efterretningstjeneste i Paris over? Luis Cabesa og adskillige kilo beriget plutonium drev i øjeblikket rundt i Spanien, og jeg havde en uhyggelig fornemmelse af, at jeg måtte se at få fundet både manden og stoffet i en fart, hvis ikke det skulle blive for sent. Men mine reflekser blev stadig langsommere. Det var nødvendigt at få sovet lidt. Jeg satte mit mentale vækkeur til om to timer og strakte mig så helt ud på sengen.

Jeg sov stadig, da jeg hørte eksplosionens dumpe drøn efterfulgt af et enkelt, skingrende skrig, som brat blev afbrudt. Jeg havde min Luger i hånden og sparkede stolen fra døren, inden jeg endnu var rigtig vågen.


Syttende kapitel

Korridoren udenfor var tom. Med ti lange og hurtige skridt var jeg henne ved Constanzas værelse. Døren var låst. Indefra hørte jeg en sagte, jamrende lyd som fra et såret dyr. Jeg løftede det ene ben, og med min bare fods sål gav jeg døren et gevaldigt spark. Den røg op.


Værelset var ét kaos. Constanza lå halvt over bordet, hendes ene hånd dinglede næsten helt ned til det klinkebelagte gulv. Længere inde lå Raouls massive skikkelse på gulvet. Fra døren så han ud til at være uskadt. Der var dybe skrammer overalt på vægge og møbler, som om en sindssyg tømrer var gået amok med hammer og mejsel. Alt var oversprøjtet med rødt. Jeg følte efter pulsen på Constanzas strube: den var svag, men regelmæssig. Blidt løftede jeg den dinglende arm op på bordet.

Så vendte jeg mig om mod Raoul. Han lå på maven med en arm under hovedet. Jeg tog ham ved skulderen og vendte ham om, og så vældede blodet frem. Han ville aldrig mere komme til at løbe for tyrene. Hvor kødet ikke var lemlæstet af eksplosionen, var det forkullet, og det røg stadig fra resterne af hans tøj. Underlivet var én stor kvæstelse.

Jeg tog sengetæppet og lagde det over Raouls lig, hvorefter jeg atter skyndte mig hen til Constanza. Nu jamrede hun ikke mere. Jeg løftede hende op og bar hende hen på sengen. Hendes øjne var lukkede, og hendes vejrtrækning var ujævn, men jeg kunne ingen sår se. Alt blodet stammede fra Raoul.

Jeg hørte et metallisk klik henne fra døren, sprang mod sengen og skubbede den helt ind til væggen. Der lød et svagt 'plop' fra en lyddæmpet pistol, og for anden gang den dag svirrede et projektil uberegneligt rundt i værelset.

Jeg svang mig ned fra sengen og stod så og fjedrede på fodbalderne. En spinkel skikkelse forsvandt fra døråbningen. Jeg skottede hurtigt til Constanza. Denne gang var hun ikke blevet ramt af den rikochetterende kugle.

Jeg sprang udenfor. Atter fløjtede et projektil over mig og smadrede en urtepotte. Den blege, radmagre mand, som ventede mig dernede, fik ingen mulighed for at affyre et tredje skud. Min Luger klippede den højre hånd af ham.


Mit andet skud knuste hans venstre knæskal. Han skreg, bandede halvkvalt og tumlede så frem imod mig. Nu blev Diego ikke nødt til at afvente stråledøden. Blodet sprøjtede fra begge hans sår, og han havde tabt sin pistol. Jeg samlede den op, tog fat I diegos raske arm, hev ham ind i værelset og slyngede ham fra mig på gulvet ved siden af Raouls tildækkede lig. Så vendte jeg mig om mod Constanza, der nu sad på sengekanten og kiggede fra Diego til Raoul. — Han smed noget ind i værelset, hviskede hun. — En håndgranat, tror jeg.

Diego gloede hadefuldt på hende. — Tæve! kvækkede han. — Hvis det ikke havde været for min sygdom, så havde min kugle blæst ondskaben ud af hovedet på dig.

Constanza sprang hen og slog ham i ansigtet. — Svin! råbte hun som sit bidrag til den mellemfolkelige forståelse.

— Spring alt det sludder over, sagde jeg hårdt.

Efter hele det skyderi stod stridserne formodentlig allerede uden for gadedøren. Jeg kiggede ud ad vinduet. Mirakuløst så det ud, som ingen havde hørt det mindste. Adskillige gamle koner i sort traskede toligt hen ad gaden. De tykke mure havde standset lyden.

Jeg vendte mig bort fra vinduet og bemærkede, at Constanza stirrede på mig, og det gik op for mig, at bortset fra et par tynde underbukser var jeg nøgen.

— Dit hus er efterhånden en regulær skydebane, sagde jeg. — Vi må komme væk — omgående.

— Ikke uden Raoul, sagde hun.

— Han er død. Jeg løftede tæppet fra ham. Constanza gispede én gang og genvandt selvkontrollen.

— Hvor helvede er alle dine andre folk henne? spurgte jeg.

Hun rystede på hovedet. — Det ved jeg ikke.

— Vi tre er de eneste, der er tilbage, sagde Diego, som havde skubbet sig op i siddende stilling. Det var, som om sårene havde givet ham ny styrke. Det var adrenalinen, som holdt ham i gang. Jeg tog det blodige lagen fra sengen og rev det i strimler.

— Forbind ham, sagde jeg til Constanza, der adlød hurtigt og behændigt, men næppe af menneskekærlighed. Hun ønskede ikke, at Diego skulle dø alt for hurtigt. Det var for nemt. Jeg sagde:

— Gamle mand, vi ved alle, at du er ved at dø. Og det, du nu er i færd med, er meget tåbeligt.

Det lykkedes Diego at ryste på hovedet. — Nej. Baskerne skal genvinde friheden.

— Og er du så forberedt på at påtage dig ansvaret for døde i hundredtusindtal?

Diego gjorde korsets tegn med sin uskadt hånd. — Det er en sag mellem mig og min Gud.

Fuld af væmmelse vendte jeg mig om mod Constanza. — Hvad helvede er der i vejen med dit folk?

Hun trak på skuldrene. — Hvad er der i vejen med irerne, araberne og afrikanerne? Vold er et politisk middel.

— Det eneste, sagde Diego.

Det slog mig, at Diego måske alligevel kunne overtales til at tage mod fornuft. Men det ville tage sin tid, og vi måtte herfra. Men Diego kunne nok klare sig en dag eller to til, inden stråledøden hentede ham.

Constanza strammede bandagen om den gamle mands knæ, og han stønnede af smerte. Hun var hvid i ansigtet af vrede og spænding. — Dér, ved siden af dig, sagde hun dirrende til Diego, — ligger en mand, som var hundrede gange mere værd end du. Men du dræbte ham.

— Raoul har forrådt os. Med sine rindende øjne gloede Diego på mig. — Han bragte den amerikanske terrorist til huset her.

— Så nu er det med andre ord dig, der har overtaget kommandoen? sagde Constanza sarkastisk. — En døende mand vil føre baskerne til uafhængigheden?

Dybt i struben udstødte Diego et gutturalt latterkluk. — Nej, jeg er ikke føreren, vores fører eksisterer ikke mere. Morsomt, ikke sandt? Han vrængede læberne til et smil. — Og inden ugen er omme, bliver vi alle ført af min navnefætter.

— Også Cabesa? spurgte jeg. Jeg var ikke klar over, om manden talte i vildelse eller tvært imod havde sagt noget meget betydningsfuldt.

— Også Cabesa, sagde han.

Jeg sagde til Constanza: — Hvordan kom du til Pamplona?

— Kørte. Hun nikkede hen mod vinduet. — Bilen er parkeret dernede.

— Er den der stadig?

— Det vil jeg tro. Jeg har nøglerne.

— Okay, få det knæ forbundet hurtigst muligt. Jeg er her igen med det samme.

— Hvor skal du hen?

— Jeg må lige have lidt tøj på. Og så tager vi Diego med os.

— Vi forlader ikke Pamplona, sagde Constanza stædigt.

Igen gryntede den sårede mand en slags latterparodi.

— Fanden tage dig! råbte hun og slog ham i ansigtet.

— Tro endelig ikke, at jeg ikke kan få munden op på dig. Hun hamrede sin næve mod hans sårede knæ, og han skreg højt af smerte.

— Behersk dig, for satan, Constanza! udbrød jeg. Hvis Diego gav sig til at hyle alt for højt og længe, ville det måske slå alarm. Eksplosioner og skud bliver nemmere overhørt i en festens by, hvor fyrværkeri knaldede overalt. Constanza gav Diego et spark til, og han sank besvimet om på gulvet.


— Se at få noget rent tøj på, sagde jeg.

— Jeg forlader ikke huset, fastholdt hun trodsigt.

— Hold nu op med det pjat.

— Det er mig, der har ledelsen, sagde hun vredt.

— Okay. Og se så at få skiftet, sagde jeg med en stemme, der ikke tålte modsigelse. Hun opgav og slentrede hen mod klædeskabet. Jeg kastede et sidste blik på Diegos udstrakte skikkelse. Han var ikke tung. Ham kunne jeg bære helt alene.


Attende kapitel

Huset virkede menneskeforladt. Jeg løb hurtigt ned ad trappen. Der var ikke en sjæl hverken i gården eller forhallen. Jeg vovede mig ind i en del af huset, hvor jeg endnu ikke havde været. Dér fandt jeg dem begge to, både den lille fede mand og den anden, som havde vist os op til Constanza. De ville ikke komme til at volde mig flere bekymringer. De lå inde i et lille kabinet, de havde fået hovederne smadret, og der var dybe sår i deres halse og skuldre. Til at begynde med troede jeg, at også de var blevet ramt af en håndgranat, men der var intet spor efter en sprængning. Men døde var de i hvert fald, nu var tre døde i det hus, som altså var et temmelig usundt opholdssted.

Døren til Constanzas værelse var stadig lukket. Jeg standsede et øjeblik op, men kunne intet høre derindefra. Døren til mit værelse stod en lille smule på klem, og pludselig kunne jeg ikke huske, om jeg havde lukket den efter mig, da eksplosionen af håndgranaten sendte mig af sted. Jeg sprang gennem døren med Lugeren parat. Værelset var tomt.

Så afførte jeg mig mine blodige underbukser, tog mine benklæder på, satte kniven på plads, trak skjorten over hovedet og rettede på hylsteret til Lugeren. Og endelig stak jeg i skoene. Jeg skottede til vinduet og ønskede, at de havde været lærredssko, men hvad fanden, de havde jo været gode nok til tyreløbet!

Jeg lænede mig ud ad vinduet. Tegltaget var to meter under mig og skrånede ikke særlig stejlt. Alligevel kunne det godt blive noget af et problem at klatre hen over det bærende på Diego. Femten meter længere henne var taget på det næste hus, som var bygget sammen med dette. Vi kunne nå mindst én gade fra Constanzas hus, inden vi blev nødt til at klatre ned. Netop som jeg skulle til at vende mig bort fra vinduet, bemærkede jeg en mørkegrøn udtværing af mosset på tagstenene lige under vinduet. En eller anden havde for kort tid siden forladt huset via taget. Jeg så mig atter om, men intet bevægede sig nogetsteds. Men derfor kunne der jo godt stå tyve mand parat dernede — som en uvenlig modtagelseskomité. Måske var det alligevel smartere at løbe risikoen og forlade huset ad hoveddøren. Beslutningen blev truffet for mig.

En skarp eksplosion rystede luften uden for huset. Skrig af smerte og rædsel hævede sig over hustagene. Jeg snurrede rundt og fór ind til Constanza. Værelset var, som da jeg forlod det. Næsten. Diego lå ikke længere besvimet på gulvet. Han var død, og hans hoved dannede en helt umulig vinkel med resten af kroppen. Et tyndt røgslør bølgede forbi det åbne vindue, og en mand udenfor råbte et eller andet. Men det var Constanza, som fangede min opmærksomhed.

Da jeg trådte ind i værelset, stod hun bøjet over sin gudfars lemlæstede lig. I hånden holdt hun en lille, sort notesbog, som hun lynhurtigt lod forsvinde i sin taske.

— Han havde en håndgranat til, sagde hun og nikkede i retning af Diego.

Jeg gik hen til vinduet. — Og du kylede den ud?


— Diego trak stiften ud og beholdt den. Til alt held så jeg det.

En kvinde i sort lå sammenkrøbet op ad en husmur på den anden side ad gaden. En gammel mand stod bøjet over hende og hylede som et dyr.

— Det var ikke særlig heldigt for dem udenfor, bemærkede jeg.

Constanzas udtryk blev hårdt, men hun sagde intet. Hun havde skiftet, så nu var der intet blod på hendes tøj. En sirene begyndte at hyle i det fjerne, og et sted i nabolaget skingrede en politifløjte.

— Lad os gå, sagde jeg og skubbede hende mod døren.

— Jeg må først have fundet Carlos og Jaime, sagde hun og begyndte at gå mod trappen.

— De er døde, sagde jeg.

Det standsede hende, men kun et sekund. Så vendte hun sig om mod mig og sagde sarkastisk: — Og du har velsagtens alle tiders flugtplan til os?

— Spar dine spydigheder, Constanza, sagde jeg og skubbede hende hen mod mit værelse. Så hjalp jeg hende ud på taget, og vi vaklede hen over teglstenene. Vi var heldige. Vi klarede os fem hundrede meter frem, før vi blev tvunget til at klatre ned.

Vi var nu ikke ret langt fra bilen, som Constanza havde parkeret inde i en gård. Det var en ældgammel Mercedes, men den hvide lak var pletfri, og forkromningen skinnede. Dækkene så ud til at være nye. En eller anden havde passet årgangsbilen godt.

En tysk turistnummerplade hang på den forreste kofanger. Under vinduesviskeren sad en lille stump papir, som Constanza rev løs. Det var en parkeringsbøde. Hun bandede sagte og smed den.

— Giv mig nøglerne, sagde jeg.

Hun hentede dem frem fra sin taske. Jeg låsede bilen op og bøjede mig derefter ind og åbnede den modsatte dør til Constanza. Jeg satte mig bag rattet. — Har du et kort over Pamplona?

— Her. Hun åbnede handskehylden.

— Okay, nikkede jeg, — så er du navigatør, og jeg kører.

— Hvilken vej?

— Væk fra bjergene.

Dieselmotoren brølede i gang og spandt så videre på tomgang. Jeg havde sat bilen i gear og var begyndt at køre, da hun gav mig den første anvisning.

— Drej til venstre her og fortsæt så fem sidegader frem. Så slipper vi uden om centrum og alle de mange mennesker.

En halv time senere passerede vi udkanten af byen og kom ud på en flad, brun slette, der så langt jeg kunne se strakte sig mod vest. Constanza havde bredt kortet ud på knæene og studerede det i det varme skær fra den sene eftermiddagssol. Under det åbne kort, mellem hendes ben var tasken med den sorte notesbog, som hun havde stjålet fra Raouls lig. Jeg spekulerede på, om hun af sig selv ville sige noget om den, eller om jeg blev nødt til at få den for dagens lys — med magt.


Nittende kapitel

Agerlandet på begge sider af hovedvejen, der førte mod syd fra Pamplona, blev stadig mere tomt, men det gjorde selve vejen ikke. Biler, motorcykler, knallerter, æsler og sortklædte mænd og kvinder bevægede sig i begge retninger.

Som altid passede civilgarden på trafikken — fra deres kæmpemotorcykler, på hvilke de parvis drønede forbi i begge retninger.

Men tilsyneladende gjorde vores Mercedes dem ikke mistænksomme, for i forbifarten nøjedes de med at kaste et hurtigt blik på os. Senere ville de antagelig standse samtlige biler, som kom fra Pamplona, men foreløbig havde politiet vel nok at gøre med blot at sortere alle de lig, som lå spredt rundt omkring. Og desuden svækkede tyrefesten utvivlsomt kommunikationen mellem politiets forskellige afdelinger.

Men det var nødvendigt, at vi sørgede for at nå langt væk fra Pamplona, inden mørket faldt på. På et senere tidspunkt måtte jeg så regne ud, hvordan vi skulle bære os ad med at vende tilbage igen. Efter jeg havde kigget på den notesbog, som Constanza havde taget fra sin gudfars lig. Luis Cabesa var muligvis stadig i Pamplona, det håbede jeg i hvert fald. Så længe han var der, ville der ikke blive tilladelse til en atomsprængning. Medmindre han var skingrende sindssyg. Men det var han måske?

Den gamle Mercedes åd vejen, som var den lige rullet ud fra samlebåndet. Gradvis blev trafikken mindre tæt, men helt forsvandt den ikke. Constanza sad rastløst på sædet ved siden af mig. Hun blev ved med at vende sig om og kiggede bagud, og jeg vidste godt hvorfor, for også jeg havde en ubehagelig fornemmelse af, at vi blev forfulgt. Jeg blev ved med at skifte hastighed, men kunne ikke få øje på nogen bil bag os, der gjorde det samme.

— Kigger du efter nogen? spurgte jeg til sidst.

Hun så på mig, som om jeg lige var kravlet frem under en mosgroet sten. — Hvordan mener du?

Jeg trak på skuldrene. — Du bliver ved med at vende dig rundt og kigge bagud, som om du venter kommissæren med brødrationerne.

— Brød er ikke rationeret i Sovjetunionen, sagde hun tørt.

— Tillykke med det, smilede jeg.

Så vendte hun sig fremad. Vejen var bred, med to kørebaner og trods den tunge lastbiltrafik i rimelig god stand. Her var Spaniens hvedeland.

Solen hang som en stor brændende bavne på den vestlige himmel. Jeg regnede med, at der nok var yderligere en times dagslys. Vi var ikke langt fra Madrid, og dér ville jeg ikke hen. Foran os tårnede bjergene sig op. En lille hvileplads kom til syne forude, og jeg svingede derind.

— Kender du landet her? spurgte jeg.

Constanza rystede på hovedet. — Jeg var her som barn, men kan ikke huske noget.

— Lad mig se kortet.

Hun rakte mig det, og jeg fandt den vej, vi havde kørt på — N-lll. Vi måtte nu være omkring fyrre kilometer fra Pamplona. Seks kilometer længere fremme på kortet fandt jeg det, jeg søgte: en smal sidevej. Jeg satte atter bilen i gear og svingede igen ud på vejen. Constanza lod totalt uinteresseret i min foretagsomhed.

Så var sidevejen der. Den var smal, men var for nylig blevet asfalteret. Jeg svingede ind på den. Landskabet forude var så fladt som Kansas og lige så uinteressant. Den gode vej holdt et kvarter, og så var der ikke mere af den.

Jeg passerede over en lille bakke og bemærkede nogle dybe furer tværs over vejen. Jeg ramte den første. Bilen rystede og forsøgte at svinge ind i hvedemarken til højre. Den begyndte at hælde, og jeg kæmpede med rattet. Bagdækkene gled på et gruslag, og bagenden skred ud til venstre.

Jeg drejede rattet for at rette vognen op og ramte så den anden fure — med baghjulet først. Så røg forhjulet over den anden fure og ned ad en stejl skråning. Den gamle bil brasede mod den tredje fure og slog rundt — et par gange, jeg talte dem ikke. Jeg klamrede mig stadig til rattet, da bilen endelig lå stille — med bunden i vejret.


Støvet lagde sig omkring os, og for en sikkerheds skyld afbrød jeg tændingen.

— Plejer du at køre på den måde? spurgte en stemme bag mig. Jeg vendte mig om. På en eller anden måde var Constanza blevet kylet om bag i vognen, og nu sad hun på loftet. Det friske tøj, hun havde skiftet til i Pamplona, var blevet snavset, men jeg kunne ikke se noget blod. Jeg bevægede prøvende fingre og tæer, det hele fungerede. Jeg mærkede en let smerte i venstre knæ.

Constanza stak hånden ud ad en smadret siderude i håb om at få døren op udefra, men den havde sat sig fast. Jeg kunne heller ikke få min dør op, hele venstre side var blevet let skrammet. Så kravlede hun frem til mig, og ved fælles hjælp fik vi alligevel døren sparket op.

Skønt der ikke var meget sol mere, var luften stadig varm og støvet. Jeg kæmpede mig ud og hjalp derefter Constanza. Så rettede jeg mig helt op og mærkede, at det forstærkede smerterne i mit knæ. Jeg vaklede, og Constanza greb fat i min skulder. Hun var en lille, spinkel kvinde, men havde arme af stål. Med min anden hånd støttede jeg mig til den væltede Mercedes.

— Slemt? spurgte hun. Jeg rystede på hovedet.

— Jeg må have forvredet det en smule, da bilen rullede rundt. Jeg fortrængte smerterne og gik så en tur rundt om bilen. Det højre bagdæk var sprængt. Også hjulet var skævt. Måske kunne det alligevel fungere — hvis der kom et nyt dæk på, og hvis vi fik bilen rejst op igen. Et par nedtrykkende hvis’er.

Jeg så mig tilbage ad vejen — ingen forfølgere. Til højre kunne vi se en bygning af en slags. Den var omkring halvanden kilometer fra os og gul som okker i solnedgangen. — Constanza, sagde jeg. — Prøv om du kan finde noget, vi kan bruge som løftestang. Men gå ikke mere end et par hundrede meter herfra. Jeg leder også. Hvis vi intet finder, prøver vi bygningen derhenne.


Constanza tøvede. Bag bakken kunne hun se de ujævnheder i terrænet, som spærrede hendes udsigt tilbage til bilen. Jeg kunne næsten høre hendes hjerne snurre. Hvis hun krøb ind i bilen igen efter Raouls notesbog, ville hun blot henlede opmærksomheden på den. Hun var stadig ikke klar over, om jeg havde set hende stikke den i tasken. På den anden side: hvis jeg havde set det og notesbogen var betydningsfuld, så ønskede hun ikke at forlade bilen og overlade sin taske til mig. For at hjælpe hende ud af forlegenheden, begyndte jeg at gå hen ad den hullede vej.

Fem minutter efter vendte jeg tilbage til bilen. Jeg kunne ikke få øje på Constanza nogetsteds. Jeg bøjede mig ned og masede mig ind i bilvraget. Der gik tre minutter, så fandt jeg tasken bag bagsædet. Jeg åbnede den og tog bogen. Da jeg bakkede ud igen, mærkede jeg stål, som blev presset mod min rygrad.

— Bevæg dig langsomt, Nick, sagde Constanza koldt. — Nu går jeg tre skridt tilbage.

Trykket mod min ryg ophørte. Hun agtede ikke at løbe den risiko, at jeg skulle vælte hende med en fod. Besværligt masede jeg mig fri af bilvraget.

— Nu retter du dig op og vender dig langsomt om mod mig.

Jeg adlød. — Constanza, sådan behandler man ikke en forbundsfælle, sagde jeg bebrejdende.

— Fanden tage dig, N-3, snerrede hun og røbede dermed, at hun kendte mit kodenavn og følgelig måtte have forbindelser i toppen af den russiske kontraspionage. — Foreløbig har du ikke gjort andet end at hindre mig i mit arbejde.

Jeg smilede barsk. — Constanza, med den fart, du bruger dine agenter op, får du brug for en hel hær, hvis du nogen sinde skal finde Luis Cabesa.


— Hold mund. Hendes hånd dirrede af vrede. — Og giv mig så den bog.

Jeg strakte hånden med bogen frem imod hende. Hun tog et skridt baglæns. — Læg den på jorden.

Jeg kiggede forbi hende, men kunne intet se. Men i min hjerne kimede de mentale alarmklokker for fuldt drøn. Jeg så hen over landskabet. Alt var tomt og øde.

— Bogen på jorden! kommanderede Constanza.

Og så fik jeg øje på dét, som så voldsomt havde aktiveret mine alarmer. Et lille, skarpt glimt som fra slebet glas, der rammes af en af solens sidste stråler. Jeg kastede mig fremover gennem luften. Constanza var professionel, men en brøkdel af et sekund tøvede hun alligevel med at fyre, og følgelig ramte kuglen fra hendes 0.44 mig ikke. Og skuddet fra den kraftige riffel, der havde sigtet på hendes hoved svirrede harmløst forbi, der hvor hun netop havde stået.

Jeg rullede rundt og trak den forvirrede pige med mig. Den eneste dækning var den gamle Mercedes’ stål. Bagruden, som havde overlevet bilens rulletur, splintredes af et nyt riffelskud. Det var umuligt at sige, om det var blevet affyret af den samme skytte.

Den ødelagte bil virkede pludselig ikke ret stor, men solen var for alvor ved at gå ned, og formodentlig var det dét, som reddede os. For at få lyset smukt bag os, havde angriberne ventet et øjeblik for længe.

Et nyt projektil pløjede sig ned i jorden lige foran os. Hvis vi kunne undgå at blive ramt de næste fem eller seks minutter, var solen væk. Og så havde vi en chance for at undslippe i de utallige skygger. Så ramte en ny riffelkugle metallet lige over Constanzas hoved. Vi blev beskudt fra begge sider. Så kunne vores stilling ikke længere holdes. Den anden riffelskytte behøvede blot at flytte sig halvtreds meter, så kunne vi frit beskydes fra begge sider.


Tyvende kapitel

Vi havde kun én mulig flugtretning. Lige bag os var en grøft, som mindede om dem, der havde sat bilen ud af spillet, men var betydeligt dybere.

— Af sted! hviskede jeg til Constanza, som var blevet spøgelsesagtigt hvid i ansigtet. I højre hånd havde hun sin 0.44. Jeg tog hende ved armen. — Kom så af sted, for fanden, Constanza, sagde jeg.

Hun rystede min hånd af sig. — Nu kan det være nok. Hvis de absolut vil have fat i mig, så lad dem komme.

Lige hvad jeg trængte til, tænkte jeg. En heltinde! Jeg indlod mig ikke på nogen diskussion, men tog hende ved skuldrene og bæltet i hendes slacks og hev hende mod grøften. Hun rullede ned i lavningen og så mig komme flyvende gennem luften.

Et øjeblik troede jeg, at hun ville skyde efter mig. Men det var projektilet fra en kraftig riffel bag mig, som nu hvinede hen over mit hoved. Jeg ramte jorden hårdt og rullede op på knæene — og modtog en uppercut fra Constanzas lille næve.

— Skid! hvæsede hun, hvilket var hendes tak, fordi jeg havde reddet hendes liv. Hun kastede sig igen over mig. Jeg vred hendes arm om, og hun gispede.

— Du kan optræde som heltinde i din fritid, sagde jeg vredt, for jeg var godt træt af hendes lunefuldhed. — Og kom så videre.

I det hurtigt svindende lys så jeg raseriet i de gyldengrønne øjne. Men hun adlød, da en ny riffelsalve piskede luften over os. Mændene bag os vidste ikke helt præcist, hvor vi var, men fyrede for at fastholde os til stedet, til de kunne rykke ind på os. Og de manglede tydeligvis ikke ammunition.


Da Constanza først havde sat sig i bevægelse, udnyttede hun terrænets muligheder overordentlig dygtigt. Og det blev stadig mørkere. Forfølgerne fyrede fortsat, men mere sporadisk. De var efter alt at dømme både disciplinerede og erfarne. De burde have været klar over muligheden for at blive opdaget, da de fyrede direkte mod den nedadgående sol. Det store mysterium var deres hastværk. Hvis de havde ventet blot fem minutter til, kunne de så let som ingenting have overrumplet os. Men for det første besluttede de sig til at angribe for tidligt, og for det andet tøvede de igen. Hvis snigskytten havde affyret sit første skud en brøkdel af et sekund tidligere, havde det været en træffer. Det var noget pinegalt med det hele.

Kløften åbnede sig, hvor den skar sig ned gennem terrænet. En pludselig bevægelse forude overraskede Constanza, og hun lagde sig hurtigt på knæ. En hunged med kid hoppede op fra kløften, mens småsten raslede til alle sider.

Den næste kugle ramte hungeden i det store, hængende yver. Dyret udstødte et frygteligt skrig og satte i løb, men nåede kun op på toppen, hvor det faldt om i en sø af sit eget blod.

Det forvirrede kid brægede ynkeligt, og smerterne fik hungeden til at sparke ud efter det.

Kløften svingede mod venstre, og jeg halede Constanza med mig. Terrænet blev nu mere stenet, og det var umuligt at bevæge sig lydløst.

Så hørte vi et råb fra venstre flanke: — Hela ahi! Det var den første lyd fra vores angribere, og råbet standsede Constanza, som om hun blev holdt fast af en usynlig skruestik. Jeg var lige bag hende og stødte mod hendes ryg, men tog fat i hende, så hun ikke faldt.

— Hvad nu? spurgte jeg.

Hun stirrede i den retning, hvorfra der var blevet råbt.


Hendes øjne var underlig glasagtige, som om hun havde fået et chok.

— Constanza! råbte jeg højt. Et skud knaldede lige bag os.— Constanza! gentog jeg.

Men hun hørte mig ikke. Uden at tøve slog jeg hende i ansigtet med flad hånd. Hun gispede, men var så atter nærværende. Jeg pegede til højre. — Deroppe er der en gammel bygning. Vi må derop, koste hvad det koste vil.

Constanza var ikke dum og forstod mig med det samme. For at nå frem til bygningen, måtte vi over en lille bakke i terrænet. Den smule lys, som var tilbage, ville tegne os som skarpe silhouetter, når vi skulle over den flade ås, og vi var nødt til at forlade kløften, for den svingede til venstre mod manden ude på vores flanke.

— Kan du ikke vente et par minutter? Så er det mørkere.

En skrigende riffelkugle, som splintrede en sten mindre end én meter fra hendes hoved, besvarede hendes spørgsmål. Skønt vi begge var bevæbnet, var vore pistoler ikke ret meget værd mod kraftige rifler ude i det fri. Beskyttet af bygningerne, hvor riffelskytterne blev nødt til at forsøge et frontalangreb, havde vi muligvis en chance.

— Du først, sagde jeg, og for én gangs skyld adlød hun min ordre. — Løb, så snart jeg affyrer det andet skud, vip over toppen og dæk mig så derfra. Skyd endelig ikke to gange fra samme sted. Affyr tre skud og spæn så som bare helvede op mod bygningen.

Jeg vendte mig om i lavningen og fyrede ind i kløften, der krummede sig bag os. Skuddet var heldigt, det ramte en hård sten og rikochetterede videre. Så vendte jeg mig mod snigskytten til venstre og sendte et hurtigt skud i den retning, hvor han antagelig befandt sig. Jeg hørte en undertrykt ed og lyden af én, der smed sig i dækning. Han var kommet nærmere, end jeg havde troet.

Jeg vendte mig om mod Constanza, men hun var allerede halvt over det åbne område. Jeg hørte en bevægelse bag mig og hvirvlede omkring for at skyde. Men det var kun kiddet, som skydningen havde skræmt væk fra dets mor. Det rystede over det hele, og de store, triste øjne stirrede på mig. Bagude knaldede en riffel, og jeg vendte mig atter om for at se efter Constanza. Jeg nåede kun lige akkurat at opsnappe et glimt af et par lange ben, som i en umådelig professionel rulning forsvandt over kammen.

Uvilkårligt smilede jeg. Når hun først kom i gang, var hun skrap til det. Hendes første skud rungede mindre end fem sekunder senere, og jeg hørte kuglen hvine forbi til højre for mig. Jeg var oppe af grøften og i fuldt løb, inden hun nåede at affyre det næste. Noget kom i vejen for mine sko, og jeg snublede halvt. Jeg hørte et hvin, og så sparkede den lille ged småsten til begge sider, mens den spjættede af sted foran mig.

Jeg løb til den store guldmedalje — og klarede det. Jeg tumlede over kanten og rullede nedad mellem tidsler og skarpe sten. Så kiggede jeg fremad.

Constanzas mørke, slanke skikkelse strøg over de sidste hundrede meter til bygningen, hvis takkede stenmure rejste sig foran os. Kiddet var nu lige i hælene på hende. Uden at give mig tid til at fyre satte jeg efter dem.

Der var ikke ét sekund at spilde. Hvis vi nåede bygningen, inden forfølgerne var fremme ved bakken, havde vi en chance. Ellers fik de et rent skud til os, når vi løb over den åbne mark.


Enogtyvende kapitel

Med sænket hoved løb jeg så stærkt, som jeg overhovedet kunne. Der var ikke tid til at siksakke. Vores virkelige allierede var det spanske mørke, som blev stadig dybere.

Jeg var blevet klar over, hvad det var for en bygning, nemlig et forladt fort, som for mere end 600 år siden var blevet bygget af tempelridderne, den korsridderorganisation, som blandt andet beskyttede pilgrimsvejen til Santiago de Compostela.

Jeg nåede gennem porten til den gamle borg lige bag kiddet. Selve porten var for længst forsvundet, og det, som vel engang havde været en dyb voldgrav, var nu kun en flad forsænkning. Men murenes gule, tilhuggede stenblokke så ud til at kunne holde mindst tusind år til.

Jeg snurrede rundt, pressede mig tæt ind mod stenene og kiggede mig tilbage. Udenfor lå bakkekammen hen i mørke. Over for mig, presset mod en murpille, som dækkede den anden side af portåbningen, stod Constanza.

Hun kiggede underlig forvirret mod bakkekammen. I hånden holdt hun den pistol, hvormed hun havde dækket mit tilbagetog.

— Bliv her, sagde jeg sagte. — Skyd ikke mere, medmindre de kommer meget nær. Nu må vi spare på ammunitionen. Jeg begyndte at gå mod borggården. Da jeg passerede hende, stak hun forsigtigt en hånd frem efter mig.

— Nick … begyndte hun, og så lå hun i mine arme. Hendes mørkebrune hår var fugtigt af sved efter løbeturen, men hendes læber var hårde under mine, og det var ikke kun anstrengelserne, som nu gjorde hende så stakåndet. Hendes slanke legeme var forbavsende blødt, da hun pressede sig mod mig.

Constanza var en af de piger, som ophidses seksuelt af faren. Jo større den er, des mere uhæmmet bliver deres lidenskab. Hendes tunge borede sig dybt ind i min mund, og hun stønnede. Forsigtigt forsøgte jeg at skille os, men hendes krop var limet til min, som om vi var nøgne. Jeg lagde mine hænder på hendes bryster og skubbede.

— Constanza, sagde jeg. — Vi bliver nødt til at udsætte dette en smule, mens vi tager os af de fyre, som absolut vil slå os ihjel.

Vittigheden var ikke meget værd, men virkede. Constanza smilede til mig og slap mig så.

— Jeg kommer igen, så snart jeg har set mig om oppe fra muren.

— Pas nu godt på, Nick, hviskede hun, og så smilede hun igen, da det gik op for hende, hvad hendes ord også havde givet udtryk for.

Jeg gav hende et hurtigt kys og fortsatte så mod det indre af det fort, som de gamle krigere i panser og plade havde bygget. Den indre gård var mørk, men jeg kunne danne mig et indtryk af dens form. Den var omkring sytten meter i kvadrat, selve pladsen var af gult, stampet ler, og der groede et par forkrøblede buske. Der var ikke antydning af livstegn. Selv gedekiddet var forsvundet.

Efter solen var gået ned, var det blæst en smule op, og nattebrisen hviskede mellem ruinerne. Dette havde tydeligvis ikke været et af hovedfortene, men kun en mindre forpost. På den modsatte side af gården skimtede jeg en trappe.

Jeg løb hurtigt derover, men standsede så, inden jeg fortsatte op ad stentrinene. Jeg kiggede nærmere på dem. De var slidt glatte, og hvis jeg gled på én af dem, risikerede jeg at brække et ben. Og så ville jeg ikke kunne holde stand mod riffelskytterne. Over skulderen så jeg mig tilbage. Constanza lænede sig stadig til murpillen og havde pistolen parat. Hendes ansigt havde igen det underligt forvirrede udtryk, som kun var veget, da hun så lidenskabeligt kyssede mig.

Netop nu var jeg nødt til at stole på, at hun holdt ordentligt vagt, mens jeg orienterede mig. Jeg vendte mig atter om mod stentrinene, og trods mørket fangede en lille farveplet mit øje. Den glinsede rødt nede i det beskyttede rum under trappen.

Jeg gik derind og trak et tungt græstæppe til side. En gammel knallert kom til syne. Der er masser af dem i Spaniens landdistrikter. Markarbejderne bruger dem, når de skal til og fra deres arbejde. Og fåre- og gedehyrderne kører deres sjældne ture til byerne på dem. Den, som stod gemt her, tilhørte vel en eller anden hyrde, som havde skjult den, mens han var ude med sin flok.

Hvis der ikke havde været nye røde håndtag på styret, havde jeg overhovedet ikke opdaget cyklen. Med ståltråd var også en lommelygte surret til styret. Jeg trak den fri og stak den i lommen. Så lagde jeg tæppet tilbage over knallerten og sikrede mig omhyggeligt, at de røde håndtag ikke igen stak frem. Derefter skyndte jeg mig at løbe op ad stentrappen.

Forsvarsmuren var næsten tre meter bred og omgav hele fortet bortset fra et sted til venstre for porten, hvor der var en breche på et par meter — et levn fra svundne tiders belejringer og angreb.

I hvert af de fem hjørner var der runde vagttårne med skydeskår til bueskytterne, og muren var takket som al middelalderlig fæstningsarkitektur. Jeg skjulte mig bag en murtinde og studerede landskabet nøje, Intet bevægede sig. Så fortsatte jeg ad muren og spejdede igen. Alt var stadig helt stille, og det var på ingen måde beroligende. Vores angribere ville aldrig lade sig standse af en århundredgammel fæstningsruin. De var sikkert ved at snige sig ind på os, og da jeg ikke kunne se dem, havde de fundet god dækning.


Fra muren gik jeg igen ned i gården og spadserede hele vejen rundt. Tomme døråbninger gabte mig i møde overalt. Jeg kiggede hurtigt ind i de små, mørke rum, som vendte ud mod gårdspladsen. De var tomme, og lergulvene var dækket af gede- og fåreekskrementer.

Til højre for mig fandt jeg nu igen en portåbning. Jeg tog lommelygten frem. Der var en meget smal åbning mellem to murpiller, som tydeligvis understøttede vagttårnet lige over dem. Knap to meter længere inde var der en dør. Jeg skubbede den op, tændte lommelygten og lod dens lyskegle feje hen over rummet bag døren.

Der stod en jernseng med sengetøj på derinde. Der var et fyrfad til trækul, en stol og et gammelt træbord. Der var strøet halm på gulvet, men i øvrigt virkede det, som om rummet var smukt rengjort. Jeg havde fundet en fårehyrdes faste tilholdssted.

Jeg gik derind og rørte prøvende på fyrfadet, som var koldt. Så lod jeg lyset spille hen over væggene og loftet. Der var ingen vinduer, overhovedet ingen åbninger af nogen art bortset fra den dør, jeg var kommet ind ad, og som var anbragt for enden af en kort korridor. I modsætning til selve fortet kunne dette rum forsvares mod praktisk talt hvad som helst — med undtagelse af håndgranater.

Jeg sluttede mig atter til Constanza ude ved porten, netop som det første riffelprojektil splintredes mod stenene lige over hendes hoved. Hun reagerede næsten ikke, men stirrede blot frem for sig ud i mørket. Jeg greb hende i skulderen og trak hende om bag murpillen. Hurtigt efter hinanden fulgte fire skud til.

— Det er en dækild, sagde jeg. — Vi må trække os tilbage til en mere sikker stilling.

Hun nikkede, men blev stående og blev ved med at se på porten. Jeg tog hendes arm og halede hende hen imod mig. Den tidligere lidenskab var forsvundet. Hun gjorde ikke modstand, da jeg trak hende i bedre dækning ved muren, men da jeg ville tage hende med mig ind i gården, blev hun genstridig. Hun var stadig helt betaget af porten og det ukendte uden for den.

— Kom nu, Constanza, brummede jeg.

Jeg ønskede ikke at holde den udsatte stilling længere end allerhøjst nødvendigt. Igen sang to riffelkugler gennem natteluften. Det var meget mørkt, kun murens silhouet kunne skimtes. Jeg tog Constanza ved armen, men vredt rystede hun sig fri. — Jeg bliver her. Jeg vil se, hvem det er, som er derude. Tonefaldet afviste enhver modsigelse.

— Okay, sagde jeg, — men lad os så finde et mere hensigtsmæssigt sted. Jeg pegede op mod muren. — Man kan se langt bedre deroppefra.

Hun nikkede. — Det har du ret i. Jeg skal nok følge efter dig.

— Ikke på vilkår, sagde jeg. — Du går foran. Jeg var stadig ikke sikker på, at hun ville kunne løsrive sig fra det ukendte, som betog hende ved porten. Et kort sekund stirrede hun på mig, så nikkede hun.

— Godt, sagde hun og begyndte at løbe tværs over gården. Jeg fulgte efter hende op ad stentrappen. Skydningen udefra var hørt op. Sammenkrøbet løb Constanza hen over muren og fandt så dækning bag en murtinde. Jeg placerede mig på den modsatte side af den.

Månen var nu ved at stå op, hvilket gav os en fordel, for den oplyste det terræn, som angriberne skulle passere. — Kan du se noget? hviskede Constanza.

— Kun spansk jord. Hvad tror du, der er derude?

— Hvordan mener du? Der er mænd derude! udbrød Constanza forsvarsberedt.

— Du optræder, som om du kender dem.

Irriteret gik hun lidt væk fra mig. — Nu er du dum! sagde hun vredt.— Hvor kulle jeg dog kende dem fra?


— Måske er det et par af dine gamle venner fra KGB, gættede jeg.

— KGB aner ikke, hvor jeg er. Hun trådte frem fra sin murtinde og så ud over det øde landskab. — Der er ingen derude, som jeg kender.

Jeg trak på skuldrene, men var sikker på, at hun skjulte noget for mig. Og så reddede det lille kid, der havde fulgt os, efter dets mor var blevet skudt, Constanzas liv.

Hun var langsomt ved at vende sig bort fra åbningen i murkanten, da det lille dyr brægede forskræmt og kom farende hen imod os fra vagttårnet til venstre for os. Constanza hvirvlede rundt mod lyden, og netop da blev en mandsskikkelse synlig i mørket lige ved tårnet. Vi stod begge to som perfekte silhouetter mod den lavthængende måne.

En riffel var rettet mod Constanza, og med stolt hævet hoved så hun sin død i møde. Manden med riflen gispede. — Du! hviskede han.

Hans tøven kostede ham livet. Constanza fyrede hurtigt to gange. Manden udstødte et kort råb og tabte sit våben. Så tumlede han ned på det ene knæ. Constanza begyndte at løbe hen imod ham. Hun havde helt glemt den anden riffelskytte udenfor. Igen lød der et skud, og kuglen svirrede tværs over muren. Constanza dukkede sig, men blev ved med at løbe hen imod den sårede. Han arbejdede sig hen imod kanten af muren, og ved at støtte sig til en murtinde lykkedes det ham at komme på benene. Så kantede han sig lidt til siden og stod frit synligt med ansigtet mod landskabet og månen.

— Skyd ikke! råbte han til den anden snigskytte. — Det er …

Han fik ikke talt ud. En riffelkugle splintrede hans hjerneskal, og yderligere et skud ramte ham i ryggen.


Som en kludedukke væltede han over murkanten og styrtede ned i gården.

Nu løb Constanza alt, hvad hun kunne, mod trappen.

— Gør dig ingen ulejlighed, råbte jeg efter hende. — Han er død.

Men hun ænsede mig ikke. Det forskræmte kid flygtede tværs over muren og kom derved til at spænde ben for Constanza, som faldt, forsøgte at få et tag i de glatte sten — og rullede direkte ud i det tomme rum. Hendes legeme drejede sig let, inden hun ramte gårdspladsen dernede.

— Constanza! råbte jeg. Intet svar. En skræmmende atmosfære af død rugede over de gamle mure.


Toogtyvende kapitel

Jeg nåede ned til Constanza. Både hendes puls og vejrtrækning var regelmæssige, hun lå på jorden som en anden Tornerose. Jeg løftede hende op og bar hende hurtigt ind i det lille rum, som gedehyrden havde indrettet sig.

Jeg lagde forsigtigt pigen på jernsengen og tog så lommelygten frem. Over stolens ryg lå et groft uldtæppe, som jeg lagde over den bevidstløse pige. Så lod jeg lyskeglen søge videre, indtil jeg havde fundet det lys, som jeg vidste måtte være gemt et eller andet sted. Det sad i en keramisk lyseholder på væggen, og jeg tændte det med min lighter. Et varmt lysskær oplyste det lille værelse.

Jeg kastede et sidste blik på Constanza, hvorefter jeg igen skyndte mig ud imod muren. Det hele havde kun taget knapt fem minutter. Hvis jeg havde fejlvurderet situationen og vi var blevet angrebet af mere end to rnænd, så var fjenden formodentlig nu trængt ind i fortet. Hvis der derimod kun var én mand tilbage, ville han utvivlsomt betænke sig på at vove sig ind i en bygning, som blev forsvaret af to.

Der blev ikke skudt, da jeg vovede mig ud fra gedehyrdens kvarter. Jeg holdt mig tæt inde under muren, månen stod nu højt på himlen, og selve gården var badet i dens sølvskær. Jeg løb hurtigt op ad stentrinene og fortsatte hen ad muren. Jeg samlede den dødes riffel op og fortsatte videre til vagttårnet i hjørnet. Stadig var der ikke blevet skudt på mig. Jeg masede mig ind i tårnet. Gennem skydeskårene havde jeg et fint overblik over terrænet omkring fortet. Intet bevægede sig derude.

Jeg forlod atter tårnet og fortsatte ad den del af muren som stod vinkelret på den del af muren, hvor manden var blevet skudt — af sin egen våbenfælle. Det kunne naturligvis have været et vådeskud, som var blevet affyret af en overnervøs mand, som pludselig havde fået øje på en skikkelse på muren. Men den teori troede jeg ikke et øjeblik på. Skuddet sad lidt for præcist — og havde én gang for alle hindret manden i at røbe det mindste.

Hvad der var endnu mere mystisk, var mandens tøven, da han så let som ingenting kunne have skudt Constanza — eller for den sags skyld os begge. Jeg nåede nu hen til det sted, hvor der fra gammel tid var en breche i muren. Tydeligvis var manden trængt ind her. Jeg vendte mig om og kiggede igen ud over landskabet. Der var stadig intet at se derude.

Men så hørte jeg en bilmotor blive startet langt borte. En bildør smækkede, og bilen satte sig i gang. Belejringen var hævet. Jeg kunne høre bilen svinge ad motorvejen i retning bort fra Pamplona. Og så forsvandt lyden i det fjerne.

Jeg gik tilbage ad muren og derefter ned ad trappen. Så skjulte jeg riflen inde bag fårehyrdens knallert, hvorefter jeg atter gik ud i gården og hen til den døde. Jeg vendte ham om og undersøgte hans blodige tøj. Jeg fandt en tegnebog med tre hundredpesetassedler og et ID-kort lydende på Inagcio Juan Portega, som — fremgik det — var blevet toogtredive år. Jeg stak ID-kortet i min egen lomme og lagde derefter tegnebogen tilbage, hvor jeg havde taget den. Derefter slæbte jeg liget ind i et af de mange tomme rum, som vendte ud mod gården. Bagefter dækkede jeg blodpletten på gårdspladsen med sand og gik så tilbage mod gedehyrdens lille værelse. Døren, som jeg havde ladet stå på klem, var nu lukket. Jeg sparkede den op og gik ind. Constanza lå ikke på sengen, og det gjorde madrassen heller ikke mere. Hun havde flyttet den ned på gulvet langs væggen modsat døren. Samtidigt havde hun løftet lyseholderen ned på bordet. Nu skjultes madrassen delvis i skyggen.

Over stoleryggen ved siden af den improviserede seng hang en bota, et vinskind, der brugtes til den syrlige rødvin, som alle fårehyrder altid havde med sig. Constanza havde fundet den et eller andet sted sammen med to metalbægre, som hun havde stillet på stolesædet. Gedekiddet havde vovet sig herind og stod nu hos Constanza og snusede forsigtigt til hendes venstre hofte. Det så meget hjemligt og hyggeligt ud, men det var Constanza, som fangede hele min opmærksomhed.

Hun lå på madrassen, og det ene ben var skødesløst strakt ud på gulvet. Hendes mørkebrune hår faldt ned over hendes skuldre og skjulte delvis hendes ansigt, som i forvejen befandt sig inde i skyggen. Og det var også det eneste, som var skjult. Hun havde klædt sig helt af og havde draperet sit undertøj på fyrfadet. Det flakkende skær fra det levende lys fik ligesom hendes bryster og hofter til at bevæge sig. Jeg kunne ingen skrammer se på hendes krop, tydeligvis havde hun blot slået hovedet, da hun faldt. De let spredte ben afslørede en mørk trekant.

Jeg stod og måbede, men Constanza gav kiddet et venligt skub hen imod mig og hviskede: — Nick, luk geden ud og kom så i seng. Og det gjorde jeg så.


Treogtyvende kapitel

Vinen var syrlig og havde en bitter eftersmag, men netop nu var den som den herligste årgangsbourgogne.

Jeg stod bøjet over den liggende Constanza, mens jeg drak det første bæger vin. Jeg havde mit besvær med at fastholde tankerne om mit egentlige job. Et eller andet sted i værelset var den bog, som Constanza havde taget fra Raouls lig, og det var nødvendigt, at jeg fik den at set Tydeligvis agtede Constanza ikke at vise mig den. Det kneb stadig med den åbne oprigtighed mellem os to.

Hvad Constanza så end var ude på, førte det os konstant gennem en ødemark dækket med lemlæstede lig og ofre for strålesygen. Trods Hawks instrukser var det på tide, at jeg overtog ledelsen. Men det stod mig klart, at Constanza ikke frivilligt lod sig henvise til andenpladsen. Altså lagde jeg mine egne planer — og fik så mine tanker afledt fra enhver form for planlægning. Constanza rakte sit bæger op imod mig, så jeg igen kunne fylde det fra vinsækken.

— Kan du drikke af de tingester uden at bruge et glas? spurgte jeg.

— Jeg er næsten født med at kunne det. Hun skubbede sig op i halvt siddende stilling på den ene arm. Hendes brystmuskler strammedes, og de stive brystvorter strittede indbydende mod mig. — Giv mig den bota. Hun gjorde en håndbevægelse mod vinsækken.


Jeg adlød, og hun lo. Med en smidig bevægelse kom hun op på knæene, tog om vinsækken og løftede den op, til dens tud var en halv snes centimeter over hendes smilende mund. Så klemte hun kærtegnende skindet, og en tynd rød stråle skyllede med stor præcision ind i hendes mund. Hun drak længe, men holdt så pludselig op og rakte mig sækken.

— Lad os nu se, hvordan du klarer det.

— Så dygtig som du er jeg vist desværre ikke, indrømmede jeg. Jeg havde naturligvis før drukket af en bota, men det var adskillige år siden nu. Jeg havde ikke taget længere. Det lykkedes mig imidlertid at ramme munden med strålen, men ikke hele tiden.

— Nu ødelægger du dit fine tøj, Nick, udbrød hun med en lille skolepigelatter. Jeg forstod hendes munterhed. De sidste timers anstrengende begivenheder havde forvandlet mit pæne tøj til noget, som et gennemsnitligt fugleskræmsel ville nægte at iføre sig.

Men jeg nåede ikke at komme med nogen kommentar. Constanza var sprunget op og knappede skjorten af mig. Hendes hænder lagde sig på mit nøgne bryst.

— Du må lære mere, Nick, hviskede hun. — Om … om en botas rette brug.

Men der var stadig andet i mine tanker. Der var den lille bog. Og Constanzas mærkelige opførsel, da vi flygtede mod fortet. Et eller andet havde givet Constanza et voldsomt chok — ikke blot dét, at to riffelbevæbnede mænd gjorde deres yderste for at slå os ihjel. Jeg forsøgte at huske, hvornår hun var begyndt at opføre sig mærkeligt, men uden held. Mere elementære følelser fik mine indre stemmer til at forstumme.

En slank hånd lod min skjorte falde til gulvet bag mig, hvorefter den gled ned ad mit bryst og tog om mit bæltespænde. I en fart åbnede hun både det og lynlåsen og stak begge hænder ind i åbningen. Et øjeblik havde de travlt, så dalede mine bukser mod gulvet. Hun smilede stadig, men vidste det ikke selv.

Et par sekunder stod jeg kun nogle få centimeter fra hendes nøgne legeme. Luften dirrede af erotiske spændinger. Med højre hånd rakte jeg ud efter hendes ene bryst. Hun greb mig om håndleddet, inden jeg nåede at røre hende.

— Endnu ikke, protesterede hun blidt. Hun slap min hånd, og den gled ned over hendes flade, hårde mave. Jeg mærkede hendes spændte musklers sitren, og så gik hun et skridt baglæns.

Med en hæs, sagte latter tog hun vinsækken og sprøjtede den kølige vin mod min krop. Vinen ramte mit bryst, men så dirigerede hun strålen længere nedad. Jeg rakte ud efter hende og fangede hende.

Med et gisp næsten som af smerte trykkede hun sig ind imod mig. Hun begravede sin mund mod min, men frigjorde sig derefter og lod sin tunge spille ned over mit ansigt. Metodisk slikkede hun vinen af mig. Langsomt arbejdede hun sig på den måde stadig længere ned ad min krop. Stadig slikkende faldt hun på knæ, slog armene om mine ben og pressede sine bryster mod mine knæ. Hele tiden havde hendes tunge travlt. Jeg bukkede mig ned efter vinsækken, og nu var det mig, der oversprøjtede hende.

— Nick! stønnede hun, kastede sig bagover ned på madrassen og trak mig med sig ned.

Langsom slikkede vi vinen af hinandens kroppe, overalt nåede de travle tunger frem, ikke én dråbe vin gik til spilde.

Så hamrede hun hænderne i madrassen, spredte benene helt ud til siderne, de omfavnede mig, et øjeblik mærkede jeg det ene ben bag min nakke, det trak mig endnu nærmere. Nogle sekunder var alt ét virvar, mens vi ligesom prøvede os frem gennem utallige lidenskabelige stillinger. Så slap hun mig og faldt tilbage på madrassen.

— Nick … åh, Nick! Hendes ivrige fingre tog hårdt om mit stive lem, og jeg væltede mig op oven på hendes dirrende legeme. Da jeg borede mig ind i hende, udstødte hun et halvkvalt skrig, mens en vedvarende orgasme gennemrystede hende. Jeg stødte endnu dybere ind i hende, og hun blev ved med at stønne.

Jeg gjorde mit yderste for at holde hovedet klart. Med et voldsomt stød rykkede jeg højere op på madrassen, flyttede hånden op over hendes vinvåde hoved og lod mine fingre søge ind i et lille hul i madrassømmen, som jeg tidligere havde lagt mærke til. Jeg havde gættet rigtigt, jeg kunne mærke den hårde lille bog derinde. Men den var et problem, som måtte vente. Jeg trak mig halvt ud af hende og drejede min lænd i små, runde bevægelser. Hun blev stadig mere og mere vild.

— Dybt, Nick! gispede hun. — Dybt!

Og så glemte jeg bogen og det stjålne plutonium og alle de andre katastrofer.


Fireogtyvende kapitel

Vinden, som stilfærdigt nynnede gennem det gamle fort, vækkede mig. Det var stadig nat, og det var blevet køligere. Constanza sov trygt under uldtæppet, hendes venstre fod rørte mig stadig. Det forekom mig, at vi havde elsket i timevis, og det var hele tiden blevet endnu bedre, til udmattelsen overvældede os begge.

Forsigtigt følte jeg på madrassen, bogen var der stadig. Jeg pirkede den ud og rejste mig derefter sagte fra det fælles leje. Lyset på stolen blafrede svagt og var næsten brændt ned. Om få minutter ville der være helt mørkt herinde.

Jeg skottede til Constanza. Hun smilede svagt, et øjeblik ventede jeg, at hun ville sige noget, men det gjorde hun ikke. Jeg bøjede mig helt ned over hende og kiggede på hendes øjenlåg. Bag dem bevægede øjnene sig i små ryk, hun drømte.

Jeg samlede mit tøj sammen, og det tog mig kun et par minutter at klæde mig på. Lommelygten lå på bordet. Jeg stak den i lommen, gik hen til døren og åbnede den. Så kastede jeg et sidste blik på den sovende Tornerose — som næppe skulle regne med, at en prins ville komme og vække hende. Når hun vågnede — af sig selv — og så sig om efter først mig, dernæst notesbogen, foretrak jeg at være så langt væk herfra som overhovedet muligt. Jeg var helt overbevist om, at Constanza ville gå på jagt efter mig — med den pistol, jeg havde ladet blive liggende på bordet. Jeg burde selvfølgelig have taget den, men hvad fanden …? Jeg kunne jo ikke så godt lade pigen blive alene tilbage her, uden at hun havde det mindste, som hun kunne forsvare sig med. Så jeg lod pistolen blive.

Jeg skyndte mig gennem den snævre korridor ud til gårdspladsen, fortsatte over til trappen og trak knallerten frem fra dens gemmested. Månen var nu næsten gået helt ned, men enkelte sølvgrå lysstrejf ramte stadig gården. Knallerten stod inde i mørket, og bag den havde jeg gemt den døde mands riffel. Jeg tændte lommelygten. Jeg havde endnu ikke haft tid til at kigge på våbenet, men da jeg agtede at tage skyderen med mig, slog det mig, at jeg hellere måtte blive klar over, hvad det egentlig var, jeg havde med.

Jeg afskærmede forsigtigt lommelampen med hånden og kiggede så på riflen, som var La Belle, det franske infanteris standardvåben før den anden verdenskrig, et yderst effektivt og pålideligt våben. Men uheldigvis for franskmændene havde det ikke ligefrem kunnet standse tyske kampvogne. Så gik lommelygten pludselig ud. Jeg rystede den, men det hjalp ikke. Jeg stod i buldrende mørke.

Jeg stak lygten i lommen, svingede riflen op på skulderen og skubbede knallerten hen mod porten. Her stillede jeg den fra mig op ad muren, mens jeg forsøgsvis passerede gennem den indre portåbning. Ingen bevægelser nogetsteds. Jeg fortsatte frem til den ydre portåbning og så mig om udenfor. Heller intet. Kun den blide nattevind, som blæste hen over det barske landskab.

Jeg vendte om og gik tilbage i gården. Et vagttårn rejste sig højt over mig. Hvis Constanza var vågnet og var gået derop for at spejde efter mig, havde hun det fineste tænkelige skud til mig netop nu. Men der blev ikke affyret noget skud.

Jeg hentede knallerten fra porten og rullede den hen mod porten. En skarp støj mod stenene bag mig lød som en maskingeværsalve i stilheden. Jeg hvirvlede rundt, faldt på det ene knæ og hævede riflen.

— Lort! mumlede jeg, da jeg så årsagen til spektaklet. Kiddet — naturligvis! Jeg begyndte at spekulere på, om jeg mon nogen sinde slap af med det lille dyr. Nu røg det som et projektil forbi mig, og jeg var lige ved at sparke efter det, men huskede, hvordan den lille ged havde reddet Constanza ved at advare os mod den snigende riffelskytte.

Uden at opleve mere trillede jeg hurtigt knallerten ud gennem de to portåbninger. Uden for fortet virkede det, som om månelyset var stærkere, og jeg nåede hurtigt hen til den ødelagte bil. Jeg så omgående ind i bilen. Alt derinde var mere eller mindre mishandlet, men loftslyset var mærkværdigvis ikke smadret. Jeg strakte mig ind og trykkede på kontakten, og bilens interiør, som stod på hovedet, blev nærmest blændende oplyst. Jeg skyndte mig at slukke lyset igen.

Jeg så mig om på bilens loft, der nu var dens gulv. Der lå to gummimåtter oven på hinanden. Jeg bakkede atter ud og hentede to sten, og med dem og gummimåtterne fik jeg stablet en afskærmning op omkring loftslyset. Nu var der ikke meget mere lys, end jeg havde brug for, det kunne måske lige akkurat opdages udefra, men den risiko var jeg nødt til at løbe. Der var adskillige timer til daggry, og jeg måtte have kigget i Raouls notesbog.

Det gjorde jeg så, men jeg blev nu ikke meget klogere af den grund. Ordene var ganske vist spanske og ikke på baskersproget, men var arrangeret efter en kode, som jeg ikke kendte. Hvis bare jeg havde en smule tid til det, ville det ikke volde mig uoverstigelige vanskeligheder at dechifrere den, men nu var de indre alarmer igen begyndt at kime. Tiden var ved at blive meget knap.

Jeg lukkede bogen og stak den i lommen. Der lå stadig et vist, men svagt lys over landskabet, det ville nok vare omkring en time til, inden månen helt og holdent forsvandt bag bjergene mod vest. Et øjeblik stod jeg og overvejede, om jeg skulle vende tilbage til Pamplona eller bevæge mig mod nord til den store hovedvej, som førte i vestlig retning mod Burgos. Men guderne måtte vide, hvor mange stridsere der var på jagt efter mig i Pamplona, og det forekom mig heller ikke sandsynligt, at det forsvundne plutonium befandt sig i den by. Det indlysende tidspunkt for den baskiske terroristgruppe til at stille krav og true med at sprænge hele byen i luften havde været tyrefestens første dag. Men på det tidspunkt var der tilsyneladende ingen, der anede, hvor det farlige stof befandt sig. Og hvis der ikke var plutonium i byen, så var Luis Cabesa der heller ikke, det var jeg helt sikker på. Min tankegang var den, at en eller anden var ved at bygge en bombe — havde måske allerede gjort det. Og denne ukendte bombemager var næsten helt sikkert Luis Cabesa. Så nu troede jeg ikke mere, at svaret skulle findes i Pamplona. Den overlevende af de to riffelmænd var forsvundet mod Burgos. Og dermed var min retning også angivet.

Jeg havde ingen lyst til at vække Constanza ved at starte knallerten, så jeg trak den hen ad vejen. Så hørte jeg lyde bag mig, men denne gang behøvede jeg ikke vende mig om, jeg vidste, at det var kiddet. En halv time spadserede vi af sted, og kiddet holdt sig hele tiden nogle meter bag mig.

— Forsvind! hviskede jeg.

Geden lagde hovedet på skrå og ventede på, at jeg igen skulle give mig til at gå. Jeg samlede en lille sten op og kylede den efter kiddet, der uinteresseret kiggede på den, da den svirrede forbi. Tilsyneladende var det ikke gået op for den, at det nu var den, der var i skudfeltet.

Vi traskede videre. På en lille høj til højre for mig opdagede jeg nu en massiv skikkelse, en gigantisk gedebuk, hvis skæg strittede i månelyset. Den holdt øje med os. Kiddet standsede op og gloede på sin imponerende artsfælle. Den gamle satan rokkede sig ikke. Det var, som om jeg overhovedet ikke eksisterede. Bukken var kun interesseret i kiddet.

Nu kom der flere geder til deroppe, og én af dem brægede sagte og vendte sig om imod mig. Jeg kunne se dens spændte yver.

Tøvende gik kiddet op imod den lille flok. Det virkede, som om de andre geder genkendte det. De ventede, til kiddet var nået helt hen til dem, så begyndte hele flokken at gå og var snart forsvundet af syne. Med undtagelse af den store buk, som nu for første gang stirrede direkte på mig, som om den ville sige, at jeg bare havde at holde mig fra dens harem.


Jeg rystede på hovedet. — Jeg har allerede fået harem nok for én nat, ellers tak.

Men den gamle buk var ikke oplagt til spøg. Den stampede i jorden med forbenene og bøjede hornene mod mig. Jeg kunne ikke lade være med at smile. Endelig var der dog én lille episode, som fik en lykkelig afslutning. Dyret sendte mig et sidste hånligt blik og traskede så af efter sin hjord. Jeg skubbede videre med knallerten.

Efter yderligere nogle minutters forløb nåede jeg ud på asfaltvejen til Burgos. Jeg sparkede motoren igang. Den brølede op og tikkede så nydeligt videre. Jeg vred om på håndtaget, og så trillede jeg i rask fart hen ad vejen. Jeg havde en ubehagelig fornemmelse af, at jeg ikke ville komme til at opleve flere lykkelige slutninger i forbindelse med mit øjeblikkelige job. Forude havde en bande sindssyge mennesker fået fat i en bombe. Og det kunne der umuligt komme noget godt ud af.


Femogtyvende kapitel

Knallerten og jeg nåede nu alligevel ikke til Burgos. Vi larmede gennem mørket lige inden daggry, og hver gang en sjælden last-eller personbil nærmede sig drejede jeg langt ud til siden. Hvis nogen undrede sig over at se en ensom knallertkører rasle af sted uden lygte på knallerten, så reagerede de i hvert fald ikke.

En enlig knallert var tydeligvis ikke noget sjældent syn her på egnen. Det lykkedes mig på intet tidspunkt at presse tingesten op over de fyrre, og når vi skulle op ad en stejl bakke, ville det have været hurtigere at stige af og kravle. Jeg havde bundet riflen til stellet, og dér blev den — trods alle rystelser.

Himlen flammede rødt bag mig, da jeg kørte ned mod Ebro, den største af floderne i det midterste Spanien. For fuldt drøn fór jeg over den nye bro, og motoren brølede sin protest mod at blive behandlet så unænsomt. Så fortsatte jeg en god kilometer og fandt, hvad jeg havde håbet at finde: på et vejskilt var malet et stiliseret telt og under det stod tallet 1000. Hvilket betød, at der var en campingplads en kilometer forude.

Jeg tog gassen af motoren, og dermed forsvandt en del af støjen. Jeg satte farten yderligere ned, og da jeg svingede ind ad indkørslen til campingpladsen, lød knallerten borgerligt respektabel. En træbom spærrede den markvej, som førte til pladsen. Hele området virkede øde og forladt, men var det ikke.

Allerede inden jeg havde passeret bommen, fik jeg øje på et åbent areal med masser af telte og campingvogne. En sti til venstre forsvandt ind i et buskads, og her svingede jeg et øjeblik ind og skjulte riflen. Ti minutter senere havde jeg fået fat i pladsens bestyrer, en lavstammet mager mand med et stort og strittende overskæg.

Jeg forklarede, at jeg var fra Andalusien nede i Sydspanien, hvor der tales en anden dialekt, og dermed håbede jeg at dække over eventuelle uregelmæssigheder i mit spanske. Men jeg kunne have sparet mig den bekymring.

Han modtog uden kommentarer en dags leje for en lille campingvogn samt parkeringspenge for knallerten. Derefter vekslede han et par sedler til telefonmønter og interesserede sig så ikke mere for mig. Lejrens automattelefon var i en boks uden for pladsens lille butik og lige ved siden af det hus, hvori bestyreren boede sammen med sin familie. Jeg proppede et større antal mønter i møntsprækken og drejede konsulatet i San Sebastian. Adskillige af mønterne klirrede længere ned i møntboksen, og telefonnen i San Sebastian begyndte at ringe.

En meget søvndrukken vagthavende tog den. Jeg sagde et kodenavn og blev omgående stillet om til konsulen. Igen nævnte jeg kodenavnet, og stemmen i den anden ende blev pludselig meget forbeholden.

— Ja, hvad er der?

Man kan ikke bebrejde de fyre fra udenrigsministeriet, at de ind i mellem bliver nervøse. De er hele tiden nødt til at forklare så mange ting, som absolut ikke lader sig forklare. Og efter alt at dømme var konsulen i San Sebastian kronisk nervøs.

— De har en pakke, jeg efterlod i konsulatet … Igen klirrede en mønt ned i boksens dyb.

— Hvad var det? Ringer De fra en offentlig telefonboks?

— Naturligvis ikke. Jeg ringer fra den russiske ambassade i Madrid. Et langt øjeblik virkede det, som om han var lige ved at tro det, men så fattede han sig, og jeg kunne næsten høre hans skuldertræk.

— Nåja, en offentlig telefon er vel ikke værre end de andre. Hvad kan jeg gøre for Dem?

— Jeg gav Dem en pakke papirer. Og nu skal jeg bruge dem.

— Hvor er De?

Nu havde konsulen tydeligvis opgivet sine anfægtelser, hvilket måske trods alt var lige et nummer for tidligt. Der var adskillige, som kunne tænkes at ville aflytte konsulatets telefon. De baskiske estremister, det spanske efterretningsvæsen og såmænd også det almindelige politi, hvis de i mellemtiden havde fundet ud af, at den mand, som spredte lig til højre og venstre, for nylig havde aflagt det amerikanske konsulat en visit.

Der var med andre ord adskillige, som brændte efter at få fingre i mig, men der var ikke tid til de sædvanlige sikkerhedsforanstaltninger, hvorfor jeg omhyggeligt forklarede konsulen, hvor jeg kunne findes, og hvad jeg havde brug for. Jeg måtte have en ny identitet i en fart, så jeg atter kunne bevæge mig frit omkring.

— Det vil tage vores kurér omkring tre timer at nå ud til Dem, sagde konsulen.

Jeg så på mit ur, klokken var syv. — Okay, så venter jeg, at der kommer nogen ved titiden.

— Netop, sagde konsulen, og så lagde vi røret på.

I lejrens butik købte jeg en notesblok med spiralryg samt tre blyanter. Desuden anskaffede jeg mig en denimskjorte og et par jeans. Og dermed havde jeg stort set brugt alle mine penge, så jeg håbede, at kureren også medbragte økonomiske forstærkninger. Ellers ville jeg blive nødt til at fortsætte på tommelfingeren.

Jeg tog mig et styrtebad, vendte tilbage til den campingvogn, som midlertidigt var min, skiftede til det nye tøj og smed det gamle væk. Derefter lagde jeg blokken på bordet i vognen og åbnede Luis Cabesas notesbog, som Raoul havde haft i sin besiddelse. Jeg tog den første af de spidsede blyanter og gik i gang med at dechifrere de sidste sider.

To timer senere havde jeg slidt spidsen af alle tre blyanter. Som alle private koder var den i notesbogen meget enkel, så snart jeg havde fået dens grundstruktur fastslået. Det, som fremgik af bogen, var kortfattet, men dødbringende. Både Constanza og Hawk havde haft ret. Luis Cabesa havde planlagt fremstillingen af en bombe, men det havde øjensynlig ikke været hans hensigt at sprænge den. I hvert fald havde Raoul ikke ment, at det nogen sinde ville blive nødvendigt.

Raoul havde stensikkert regnet med, at den spanske regering ville give efter, når den blev udsat for atomafpresning, og vigtigere endnu: der var et notat om, at de alle skulle mødes i Pamplona, hvor Cabesa agtede at samle detonationsmekanismen. Og derfra ville de så fortsætte mod vest med den færdige bombe. Den sidste indførsel i bogen var ikke i kode og var skrevet med en anden håndskrift. Der stod kort og gådefuldt:

Vi er blevet forrådt, men af hvem? Kunne den stemme, jeg hørte hos Cabesa i går aftes virkelig være den stemme, jeg tror, det var? Men det er umuligt! Og alligevel er der en sørgelig logik i det. Herren hjælpe os allesammen, hvis mine mistanker er korrekte. Så vil bomben alligevel blive sprængt, og så åbner helvede sig for os allesammen.

Og dermed endte bogen, bortset fra et uforståeligt sidste notat: Middag hos St. Jacob. Havde han holdt aftalen? Sikkert ikke. For få timer siden havde jeg set Raoul Hendra ligge død i huset i Pamplona.

Det afgørende spørgsmål var nu, hvor bomben var bragt hen. Hendra havde skrevet, at de transporterede den mod vest, men det var jo ingen særlig præcis adresse. Både Hawk og Constanza havde hele tiden regnet med, at Pamplona var det logiske sted. Over hele verden havde masser af mennesker hørt om tyreløbet i juli måned. Der er altid utallige kendte mennesker til stede ved begivenheden: kunstnere, folk fra massemedierne, indflydelsesrige politikere. En trussel mod dem ville omgående vække opmærksomhed verden over.

Men ifølge Raoul Hendra havde det aldrig været meningen at gøre Pamplona til skueplads for dramaet. At dechifrere hele notesbogen, i håb om at Cabesa et eller andet sted havde nævnt den rigtige by, ville formodentlig tage flere dage, og den tid havde vi ikke. De sidste to døgns stadigt stigende voldsaktivitet pegede på en snarlig klimaks. Hvad planen så end gik ud på, var det afgørende øjeblik meget snart inde.

Inden jeg kunne nå at fundere mere over den kommende katastrofe, hørte jeg en stærk bilmotor brumme lige uden for min campingvogn. Jeg trak gardinerne til side og kiggede ud. En lav, smart Ferrari parkerede nu derude. Bag rattet sad en kvinde med enorme solbriller og et tørklæde over håret.

Det varede et par sekunder, inden jeg genkendte Rosemary Ball. Men det var umuligt at tage fejl af de slanke ben, da hun nu svingede sig ud af bilen. I venstre hånd havde hun en lædermappe. Jeg åbnede døren, og hun smilede — et genert og tankefuldt smil.

— Hej, Nick.

— Kom ind, Rosemary, sagde jeg.

Jeg skubbede papirerne væk fra bordet og ned i en skuffe. Hun satte sig over for mig og smilede svagt.

— Her er jo rart, bemærkede hun.

Jeg nikkede. Den muntre, altid leende kvinde, som jeg havde kendt før mordet på Tony, var øjensynligt forsvundet for altid. Jeg kiggede på mappen, som hun havde lagt på bordet.

Hun rødmede. — Undskyld, Nick, sagde hun. — Alt, hvad du har bedt om, er i den.

Jeg kunne ikke lade være med at spekulere på, om konsulen havde orienteret hende, eller om hun havde kigget i mappen, efter hun var startet på køreturen. Jeg åbnede den og så pakken med mine ny ID-papirer. Seglet var ubrudt. Men det, som virkelig fangede min opmærksomhed, var en miniature geigertæller, et instrument, som havde forekommet mig stadig mere uundværligt.

— Har du et landevejskort over Spanien? spurgte jeg.

— Ude i bilen. Vil du have det?

Jeg nikkede.

Rosemary rejste sig. Hendes tækkelige bluse skjulte ikke de faste brysters smukke runding, og jeg huskede hendes overvældende vitalitet før i tiden. Jeg kiggede ud ad vinduet og så nederdelen stramme sig om hendes bagdel, og hun bøjede sig ind i bilen, og jeg mærkede, at jeg var ved at få rejsning. Modstræbende koncentrerede jeg mig om papirerne på bordet og brød seglet.

I pakken var et pas på et navn, som jeg aldrig før havde brugt. Desuden lå der tusind dollars i store spanske sedler samt yderligere tusind i amerikanske tyvedollarsedler. Jeg havde lige nået at stikke et passende kvantum pesetas i min tegnebog og havde lagt resten af pengene tilbage i konvolutten, da Rosemary kom ind igen.

Vi bredte kortet ud på bordet. Jeg studerede området vest for campingpladsen uden i første omgang at få øje på byer, som så ud til at kunne blive et værdigt mål for terroristerne. Det var yderligere tre byer helt ude ved kysten: Pontevedra, La Coruña og Santiago de Compostella.

Den første af dem er en yndig ferieby med grønne skråninger ned mod Atlanterhavet. Den anden, hvor der var en stor flådebase, indebar muligheder. Jeg tænkte tilbage. Avisen i Pamplona havde omtalt et russisk flådebesøg i den spanske base — den første høflighedsvisit i mange år. Absolut en mulighed. Men baskerne nærede intet fjendskab mod russerne. Mange af dem var flygtet til Rusland efter borgerkrigen, og deres aktion var helt og holdent nationalistisk, det var selve Spanien, de ønskede at angribe, ikke udenlandske gæster.

Tilbage var Santiago de Compostella, Spaniens helligste by, hvor landets skytshelgen, apostel Jacob, lå begravet. Jeg huskede noget, den døende Diego havde sagt — om at være under ledelse af hans navnefætter.

— Rosemary, sagde jeg og så op fra kortet. — Hvad hedder Jacob på spansk?

Hun så spørgende på mig.— Jaime. Hvorfor det?

— Der er et andet og ældre navn, som kun sjældent bruges nu om stunder. Det er det, jeg forsøger at huske.

Hun rynkede brynene. — Nå ja — Iago!

— Altså er et andet navn for St. Jacob Santiago, ikke?


Hun nikkede uforstående. Diegos navnefætter og Raouls aftale med St. Jacob — nu vidste jeg, hvilken by terroristerne havde valgt.

— Jeg bliver nødt til at låne din vogn, og så må du kontakte konsulatet og fortælle dem, at truslen er rettet mod Santiago.

Hun rystede på hovedet. — Det er ingen nytte til, Nick.

— Hvad mener du?

— Konsulen vil ikke lege med mere. En Mr. Adler har slået sig ned i konsulatet, og de spanske myndigheder ønsker at snakke med ham om nogle dødsfald i Bilbao og Pamplona. Konsulatets læge har foreløbig erklæret, at han er så syg, at han ikke kan afhøres. Naturligvis kan spanierne ikke ligefrem brase ind, for så ender det med en diplomatisk krise, men der står civilklædte betjente på alle gadehjørner omkring konsulatet og ryger cigaretter.

— Hvordan ser denne Mr. Adler ud? spurgte jeg.

Hun beskrev Hawk, hvilket ikke forbavsede mig, for Adler er det tyske ord for det engelske Hawk.

— Lægen siger, at han blev stanget af en tyr i Pamplona, men der har ikke stået noget i aviserne om det.

Naturligvis ikke. Spanierne bryder sig ikke om, at udenlandske agenter arbejder i deres land.

— Hvorfor blev du ikke skygget hertil, Rosemary?

Hun smilede. — Jeg blev skygget hjem, og stridserne tror, jeg er gået i seng med en slem forkølelse. Den Ferrari derude lånte jeg af en ven, som tror, at den kan skaffe ham plads i min seng.

Jeg risikerede at blande mig i noget, der ikke vedkom mig.

— Den idé er måske ikke så dum, Rosemary.

Hun rødmede. — Jeg troede, du var Tonys ven!

— Det var jeg. Tony er død, Rosemary.

Hun sagde udtryksløst: — Det er rigtigt. Tony er død …


Jeg trak på skuldrene. Hvis Rosemary ønskede at lade sorgen kvæle sin tilværelse, var der intet, jeg kunne gøre veddet.

— Okay, jeg tager din Ferrari. Du må sørge for at give Mr. Adler en besked. Sig, at jeg er på vej til Santiago, og hvordan han så end vil bære sig ad med det, må han sende en sprængningsekspert dertil, og det kan ikke ske for hurtigt. Én, der kan demontere en atombombe.

Rosemary ikke så meget som blinkede. — Jeg kører med dig.

— Nix. Den ekspert skal omgående af sted. Det er afgørende, at du får den besked igennem til Mr. Adler.

Hun ignorerede mig og stirrede ud ad vinduet. — Kongen er der.

— Er hvor?

— I Santiago. Det stod i avisen i går.

— Du mener, at kongen af Spanien er i Santiago de Sompostella nu?

Rosemary så på sit ur. — Ikke lige akkurat nu. Ifølge avisen ankommer han klokken fem i eftermiddag.

— Ved du, hvor længe han bliver der?

Rosemary tænkte sig om. — Jeg mener, han kører videre i morgen for at aflægge en visit hos admiralen for den russiske flådeafdeling i La Coruña.

Så hvad baskerne end havde i sinde, ville det blive iværksat i aften. — Kom så, Rosemary.

Jeg tog mine papirer, og vi forlod campingvognen. I butikken tilvekslede jeg mig en ny forsyning telefonpenge, hvorefter jeg gik ud i boksen og drejede San Sebastian.

Telefonen blev omgående taget, og jeg sagde kodenavnet. Hvorefter forbindelsen lige så omgående blev afbrudt igen. Formodentlig ville konsulatet overhovedet ikke snakke med mig mere — af frygt for det hemmelige spanske politi. Så må jeg altså igen ordne tingene selv, tænkte jeg.


Ferrari’en svingede ind til telefonboksen med Rosemary Ball bag rattet. Hendes smukke ansigt var helt udtryksløst. Turen til Santiago var meget lang — godt 600 kilometer. Men hun var en dygtig bilist og mere udhvilet end jeg. Okay, så kører hun med til Santiago, tænkte jeg.

Jeg satte mig ind ved siden af hende. Ingen af os sagde noget, før jeg bad hende standse, så jeg kunne hente riflen. Derefter lænede jeg mig tilbage i sædet og sov, mens bilen åd kilometerne mod vest.


Seksogtyvende kapitel

Solen brændte stadig mod bjergene, da vi kørte ned i den sidste, lange dal, som omgiver Santiago de Compostella. Bortset fra et par stop for at fylde benzin på og bytte plads foran havde vi hensynsløst drevet bilen frem med en gennemsnitshastighed på omkring 120 kilometer i timen på nogle af Europas vanskeligste veje.

Rosemary beviste til fulde sin dygtighed. Ikke mange kunne have bevaret den kølige ro på de sidste to hundrede kilometers bjergsløjfer. Hun kørte bilen lige til sikkerhedsgrænsen. Og pludselig så vi middelalderkatedralens gigantiske spir rejse sig forude.

Luften var fugtigvarm, og inden vi nåede byen, skjulte tunge skyer solen. Tordenen rullede gennem dalen, men regnen udeblev. I denne uge vrimlede alle Spaniens gader med mennesker, denne gang for at modtage kongen. Der var flag og farvestrålende udsmykninger overalt.

— Hvorhen? spurgte Rosemary, mens hun behændigt manøvrerede Ferrari’en gennem den stadig tættere trafik.

— Katedralen, sagde jeg.

Det var et hasardspil, men katedralen var det logiske sted at anbringe bomben. Det var den ene bygning, som kongen helt sikkert ville besøge under sit ophold i byen. Når først han var derinde, havde terroristerne krammet på hele Spanien.

Havde de imidlertid valgt et andet sted, havde vi på forhånd tabt. Jeg ville aldrig få tid til først at undersøge katedralen og derefter det sted, som så ville forekomme at være det sandsynligste — lufthavnen, muligvis.

Den grå stenkatedral var grim på en imponerende måde. I århundreder havde den urokkeligt stået, hvor den stod. Vi parkerede bilen foran kriken, tvang os til at spadsere normalt og afslappet op til bygningen og gik så ind under de mørke hvælvinger.

Jeg tog den lille geigertæller op af lommen og åbnede den. Omgående tændtes en lille, rød lampe, og apparatet udsendte en sagte, bankende tone. Adrenalinen begyndte at flyde i mine årer. Bomben var her.

Jeg slukkede for lyden, men lampen blinkede videre. Jeg vendte instrumentet om. På bagsiden var en slags søger, hvis pil pegede mod venstre. Jeg begyndte at gå i den angivne retning med Rosemary lige i hælene.

Mens vi spadserede over det umådelige gulv, glødede pilen stadig tydeligere, jo nærmere vi nåede katedralens bagende. Så spærrede et enormt orgel vejen for os. En ensom skikkelse sad foran det kæmpestore konsol med de mange manualer. Han ænsede os ikke, da vi fortsatte bag om instrumentet.

Rosemary, som hele tiden stirrede på den svingende lyspil, udbrød: — Den må være midt inde i orglet.

Det lød rigtigt. Mens vi spadserede rundt om de høje orgelpiber, blev pilen ved med at pege i retning af det gigantiske musikinstrument. Vi var nået halvvejs omkring det, da Rosemary gispede og greb mig i armen.

— Nick — se!

Men jeg havde allerede set det: en smal trappe, som førte ned til en hvælving under gulvet. Igennem århundrederne havde fromme fødder slidt trinene ned til det, som jeg gættede var den egentlige baggrund for katedralens eksistens, nemlig apostelgraven for Jacob, der var nedsteget fra Himlen for at drive morerne ud af Spanien.

Jeg slukkede geigertælleren, stak den i lommen og rakte i stedet efter min Luger. Hvor helligt stedet så end var, så agtede jeg ikke at vove mig ned i dets mørke uden at have Wilhelminas kolde, blå stål lige ved hånden.

— Vent her! sagde jeg til Rosemary, der adlød min ordre på samme måde, som hun havde adlydt alle de andre ordrer, jeg havde givet hende den dag, nemlig ved at ryste på hovedet og trænge sig frem foran mig. Jeg greb hårdt fat i hende og snurrede hende omkring.

— Lad dig slå ihjel sammen med en anden, sagde jeg.

— Ingen slår mig ihjel.

Hendes hånd kom nærmere, og jeg så, at hun havde en lille revolver skjult i den. Den var lyddæmpet og så ud til at være af kun lille kaliber, men dræbe kunne den.

— Jeg er med hele vejen igennem, sagde hun.

— Okay, Rosemary. Men jeg går først, eller også går vi overhovedet ikke.

— Nåja, det er jo dit job, bemærkede hun.

Jeg passerede hende, og så begyndte vi nedstigningen til graven.


Syvogtyvende kapitel

Krypten var tom. Hundreder af tændte lys reflekteredes fra de blanke stenmure. Et lille sølvskrin stod på stengulvet ved siden af et massivt bord af træ. Et tungt, guld- og sølvindvirket klæde lå skævt over bordet, som om det var blevet trukket på skrå, da en tung genstand blev fjernet.


— Der er ingen her, sagde Rosemary.

— Bortset fra Jakob, bemærkede jeg og pegede på relikvieskrinet på gulvet.

— Måske er atombomben deri, sagde Rosemary og røbede dermed for første gang, at hun var ganske klar over formålet med vores ekspedition. Hun bøjede sig ned for at lukke skrinet op.

— Lad være, advarede jeg. Jeg aktiverede strålingstælleren, som glimtede voldsomt, men den afgørende alarmklokke, som markerer en dødbringende udtråling, lod sig ikke høre. Der var ingen plutoniumsbombe i St. Jakobs grav, kun spor efter stråling. Vi havde spillet og tabt.

Jeg så på mit ur. Netop nu landede kongen i lufthavnen.

— Nick, sagde Rosemary. — Jeg tror, den var her. Hun pegede på bordet.

— Indtil for ganske nylig, sagde jeg og holdt detektoren tæt hen til bordet. Nu kimede alarmklokken, og jeg skyndte mig at fjerne apparatet igen. — Og det er ikke længe siden, den blev bragt bort.

Kryptens stilhed blev nu brudt af en dyb pedaltone fra orglet, den rullede som en langtrukken torden under hvælvingerne, hele tiden kun den samme tone. Jeg snurrede rundt.

— Kom! råbte jeg til Rosemary.

Hun nåede trappen før jeg, og hendes lange ben tog to trin ad gangen. Vi fór ud i kirkerummet, netop som orglet brat forstummede. Manden, som vi havde set sidde foran manualerne, var nu halvt faldet ned fra stolen og havde ramt træpedalerne forneden. Halsen var skåret over på ham.

Hun gik nærmere og så det gabende sår på hans strube. Hun gispede og begyndte: — Herregud, sikken dog en måde …

En sagte stønnen nåede os gennem det middelalderlige mørke. Rosemary hvirvlede rundt efter lyden, der kom fra et sted bag ved en gigantisk marmorsøjle helt nede ved rummets bageste ende.

— Hørte du dét? udbrød Rosemary.

Igen lød en ny stønnen. Jeg så sveden springe frem på hendes pande, men revolveren i hendes hånd dirrede ikke. Hun smilede skævt.

— Det er et rent spøgelseshus, sagde hun. Og denne gang lod hun mig gå først. Også jeg mærkede en atavistisk angst. Katedralen var for gammel og for mørk. Groteske middelalderfigurer kiggede fra søjlerne, og i det flakkende kærtelys var det, som de truende bevægede sig over vores hoveder. Vi passerede søjlen, men så kun et krucifiks, som hang på muren foran et privat kapel. Jeg var allerede ved at vende mig bort, da Rosemary greb mig hårdt i armen. Hendes stemme dirrede af rædsel.

— Hellige Guds Moder! hviskede hun.

Nu stirrede vi begge. Den korsfæstede skikkelse på krucifikset havde bevæget sig. Jeg løb hen imod den blodige skikkelse, som forsøgte at sige noget. Læberne skiltes, men der hørtes kun et suk, og der dannede sig små lyserøde bobler på den af smerter forvredne mund.

Manden var mager og nøgen, og hele hans legeme var oversmurt med frisk blod. Han var sømmet til korset, og kun stålnaglerne holdt ham fast. Hans øjne flakkede, og så var det et øjeblik, som om hans blik hvilede på os. Men det var helvede, han så for sig. Så klaredes hans blik.

— Gør det ikke, hviskede Rosemary, da det gik op for hende, hvad manden havde i sinde. — Åh Gud, Nick, så stands ham dog!

Jeg prøvede at række op til manden, men kunne kun nå hans hofter. Det var hans arm, som vi begge to stirrede på. Musklerne spændtes i en desperat anstrengelse. Så flåede han hånden løs.fra naglen. Skikkelsen svingede til højre og vred den anden hånd fri.


— Så grib ham dog! råbte Rosemary.

Jeg blev stående. Manden faldt forover, og dermed brækkede han også fødderne løs. Han styrtede ned på katedralens gulv.

— Så hjælp ham dog! hvæsede Rosemary. — Hvorfor greb du ham dog ikke?

Jeg trykkede hende tæt ind til mig. Hun kæmpede for at komme fri og løbe hen til manden.

— Hold så op, Rosemary! sagde jeg hårdt.

— Lad mig dog hjælpe ham! hulkede hun.

Jeg nikkede hen imod en marmorfont, som stod tre meter fra os. — Væd dit tørklæde.

Hun så på mig, men så genvandt hun tilsyneladende selvkontrollen og nikkede.

Så snart hun var væk, bøjede jeg mig over manden, der kun var blodigt kød — og jeg turde ikke løbe den risiko at få blod på tøjet. Jeg skulle udrette meget mere i dag, og jeg ville omgående blive standset, hvis jeg forsøgte at forlade katedralen med tøjet overstænket af blod. Jeg tog et hårdt tag i mandens venstre skulder og vendte ham om. Et langt minut stirrede jeg så på ham. Dér på stengulvet lå den mand, som havde skabt rædslen, der truede os alle. Rosemary kom nu til med det våde tørklæde og knælede ned ved siden af manden.

— Hvem er han? spurgte hun.

— En frygtelig villedt person, svarede jeg. — Det er, hvad der er tilbage af Luis Cabesa — atomforsker og baskisk ekstremist.

— Stakkels mand, sagde hun.

Jeg forsøgte at præstere en tilsvarende medfølelse. Manden havde kun ganske få minutter tilbage. Men jeg så ikke den blodige krop, jeg så én til af de sindssyge barbarer, som forsøgte at smadre portene. Manden havde blot været så uheldig at komme i vejen for sin egen rambuk.

— Hjælp mig, klynkede han.


Rosemary kiggede bønfaldende på mig. — Nick … sagde hun.

Jeg knælede ned ved siden af Rosemary og den korsfæstede mand og begyndte blidt at sige noget til ham. Det, han vidste, måtte jeg have ud af ham. Luis Cabesa kunne bagefter hvile i helvede. Det var mit job at forhindre, at et andet helvede blev sluppet løs på jorden. Der var ikke længere fjerneste tvivl i mit sind. Den, som nu havde magten over bomben, agtede ikke at bruge den til politisk afpresning, det viste den dødelige mishandling af Luis Cabesa tydeligere end mange ord. Bomben ville blive sprængt. Og det ville ske meget snart.

— Hjælp mig, stønnede Cabesa igen.

— Det skal jeg nok, løj jeg og begyndte at stille spørgsmål. Cabesa gøs, som om han pludselig havde set et truende glimt af evigheden. Hans øjne rullede vildt i øjenhulerne.

— Jeg prøver at finde en læge, udbrød Rosemary.

Hun var på sammenbruddets rand. Cabesas omtågede hjerne fattede lidt af hysteriet i hendes stemme. Som en ånd fra himlen løftede han en spøgelsesagtig arm.

— Nej!

Pludselig var der stål i hans stemme. Rosemary tøvede.

— Ikke den slags hjælp. Hans stemme gurglede sig frem gennem blodet i hans hals. Så rømmede han sig og fik halsen klaret. — Jeg er en død mand, og derfor takker jeg en tilgivende Gud. Men De må hjælpe mig.

Jeg flyttede mig lidt, så jeg kom til at stå foran Rosemary. Synet af hendes distraherede ham — og der var ikke længere tid til distraktioner.

— Han må standses, gispede den døende. — Alle blev vi forrådt. Atter dækkede rødt skum hans mund, igen stirrede hans øjne ind i evigheden.

— Hvem forrådte Dem? spurgte Rosemary og bevægede sig en smule til siden. Atter virkede det, som om lyden af en anden stemme forvirrede manden.

— Er det dig? spurgte han.

— Hvem? sagde Rosemary.

— Hold mund! snerrede jeg. — Eller forsvind!

Dystert trak hun sig ind i skyggen ved en pille, og jeg vendte mig atter om mod Cabesa.

— Vi blev allesammen forrådt, gentog han sløvt, men så viste der sig til min forbavselse lige antydningen af et smil på det frygteligt fortrukne ansigt. — Men til allersidst vil det alligevel ikke lykkes for ham.

— For hvem? spurgte jeg.

Bag mig fornemmede jeg Rosemarys spænding, mens hun ventede på svaret. Men Cabesas tanker flakkede nu om en triumf, som vi ikke forstod. — Vi lavede bomben, men den kan ikke sprænges uden detonatoren, hviskede han. — Og den har han ikke. Men afpresning var ikke vores mening.

— Hvor er den? spurgte jeg blidt.

Et snedigt smil viste sig på hans ansigt. — Hvor De aldrig vil finde den. Det var overhovedet ikke min tanke at bringe bomben til eksplosion, men vi fremstillede den alligevel. Et kvælende hosteanfald gennemrystede hans krop, og et øjeblik var jeg bange for, at det var forbi. Hans øjne rullede igen, men så standsede hans blik på mig.

De er amerikaner? spurgte han.

Jeg nikkede. — Hvis den ikke skulle bruges til afpresning, hvad var så meningen? Jeg håbede, at svaret ikke var det, jeg frygtede.

— Russerne. I havnen ved Coruña. Dér er bomben. Men det gør ikke noget. Jeg har gemt detonatoren, og uden den er bomben ubrugelig.

Jeg løb en risiko. — Nej, de har detonatoren, sagde jeg til Cabesa.


Det ene øje spærredes op. — Umuligt. Den er godt gemt. Men det lød ikke overbevisende. Jeg pressede videre.

— De tager fejl. De har detonatoren.

— Så må jeg se efter. Cabesa trak på reserver, som umuligt ville slå til ret meget længere. Han kæmpede sig op på den ene albue. — Lyv ikke for en døende mand! gispede han.

— Jeg lyver ikke, sagde jeg.

— Jeg må vide sandheden! Langsomt begyndte han at kravle hen imod det lille kapel bag det kors, som havde båret ham for få øjeblikke siden. — I skrinet! Han pegede.

Jeg gik forbi ham og derind. To vokslys brændte foran et rigt udsmykket relikvieskrin, som jeg nu kiggede nærmere på. Låsen havde tydeligvis været brudt op, og nu åbnede jeg skrinet. Der var intet relikvie i det mere. I stedet lå der en sort kasse, som højst var ti gange tyve centimeter. Det var en virkelig opfindelse: mange ved, hvordan man fremstiller en atombombe. Cabesa var den første som havde konstrueret en overkommelig affyringsmekanisme.

— Slyngel!

Bag mig var Cabesa kommet op på knæene, og nederlaget var tydeligt tegnet på hans ansigt. Jeg sagde: — Min regering vil sørge for, at ingen af de sindssyge får fat i den tingest.

Nu kæntrede Cabesa om på gulvet. Han råbte halvkvalt: — Vi er sindssyge allesammen! og så væltede blodet ud ad munden på ham. Rosemary gispede forfærdet og styrtede hen til ham. I selve dødsøjeblikket skubbede han hende til side.

Jeg stak detonatoren i lommen og trak Rosemary væk fra den døde atomfysiker. Et øjeblik var hun på hysteriets rand, men så tog hun sig sammen.

— Du må omgående i kontakt med konsulatet og skaffe hjælp frem til Coruña. Nu ved du, hvad problemet er.

— Men hvorfor atombombe den russiske flåde? udbrød hun. — Det er da totalt meningsløst!

— Tværtimod, sagde jeg. — Én bombe, som i morgen eksploderer mellem de russiske krigsskibe ved Coruña, kan udslette begge de to supermagter.

Rosemary forstod med det samme, hvad jeg mente.

— Den russiske flåde tilintetgøres, sagde jeg. — Russerne sender omgående deres dødsraketter af sted — men ikke mod Spanien.

— Mod USA, sagde Rosemary sløvt.

— Og vi slår igen med vores atommissiler og tilintetgør Rusland. Dommedag, uden at nogen af de to parter har ønsket det.

— Men det er jo sindssygt!

— Netop. Få så den besked igennem til konsulatet. Få Hawk i gang, hvis det overhovedet er muligt, så skal han nok sætte skub i sagerne. Jeg tog hende ved skuldrene og svingede hende rundt mod katedralens udgang. Langsomt vendte hun sig om imod mig, så mig lige ind i ansigtet og løftede sine læber til mine. Et øjeblik mærkede jeg hendes bryster blive presset mod mig.

— Nej! nærmest råbte hun, og så løb hun mod udgangen.

— Meget rørende, bemærkede en stemme bag mig.

Uden forbavselse vendte jeg mig om. Jeg havde forlængst regnet ud, at den mand, som nu stod foran mig, måtte befinde sig et eller andet sted i katedralen. Det var derfor, jeg havde sørget for at sende Rosemary bort. Manden ved orglet havde utvivlsomt været så uheldig at komme til at overvære noget af korsfæstelsen.

— Endelig træffer jeg altså den berømte baskiske frihedskæmper. Og Deres datter er her så sikkert også?

— Nu tager den amerikanske superspion igen fejl.


— Sig nu ikke, at De vendte tilbage til fortet og dræbte hende?

— Dræbe min egen datter? udbrød Constanzas far med en rungende latter og rystede på det smalle hoved. — Ikke når hun kan åbne så mange døre for mig. Nej, Mr. Carter, hun er i Coruña, hvor hun afventer sin elskede fars tilbagekomst.

I katedralens dunkelhed kiggede jeg nøje på Augustin Ybravas ansigt. Kun i én henseende lignede det ikke de to år gamle foto i AXEs arkiver: de sorte øjne havde ændret sig. Nu lyste galskaben ud af dem. I højre hånd havde Ybrava en svær automatpistol, som sigtede på et punkt lige over min navle. Min holdning strammedes. Utvivlsomt kunne jeg vente mig en kugle. Men den kom ikke.

Ybrava læste mine tanker og sagde: — Ikke endnu. Jeg har stadig brug for Dem. Ligesom jeg havde brug for Deres charmerende ledsagerske til at tilkalde amerikanerne til gerningsstedet — mange — helst i både fly og helikoptere.

Jeg forstod ham. Hvis de amerikanske fly var på stedet i det afgørende øjeblik, ville det være umuligt at forklare russerne, at vi intet havde haft med angrebet at gøre. Jeg kiggede på pistolen, der stadig sigtede på mig, og vidste, at jeg måtte udsætte, mit modangreb. Nok havde Ybrava brug for mig, men min bistand kunne trods alt undværes. Så han ville uden betænkning fyre, inden jeg kunne nå at gøre spor.

— Altså vil De nu vende Dem om, Carter, og så går vi vores skæbne i møde.

— De burde have været skuespiller, bemærkede jeg. — De får det til at lyde aldeles melodramatisk.

Men han lod sig ikke tirre. — Det er ikke melodrama, men virkelighed, sagde han tørt.

— Men hvorfor dog? spurgte jeg, skønt jeg på forhånd kendte svaret. Men selv den mindste forsinkelse kunne blive en hjælp.

— Kommunisterne er overhovedet ikke interesseret i os baskere, sagde han. — Og det har de aldrig været. De brugte mig, og så forrådte de mig.

— Som De forrådte dem, der stolede på Dem, sagde jeg.

— Jeg forrådte dem ikke. Mine kammerater måtte til sidst indrømme, at de ikke havde mod til at gøre dét, som nødvendigvis skal gøres.

— Nemlig at tilintetgøre hele verden, sagde jeg. — Det undrer mig ikke, at de svigtede Dem.

— De svigtede ikke mig, men sagen.

— Vil den civiliserede verdens ødelæggelse da hjælpe Deres sag?

— Nu er det Dem, der er overdramatisk, Carter. Verden bliver ikke ødelagt, kun de to supermagter, som så længe har lagt os alle i lænker.

Vi bevægede os nu langsomt mod katedralens udgang.

— Når først Amerika og Rusland er væk, kan verden begynde forfra — uden formynderi af nogen slags. Jeg mærkede en hånd blive stukket i min lomme. Den tog detonatormekanismen fra mig.

— Dette er den ene ting, jeg manglede. Luis Cabesa udholdt korsfæstelsen uden at røbe gemmestedet, og så kom De og fik oplysningen på mindre end et minut. Han fortjente at dø.

Nu gik vi ned ad marmortrappen fra katedralen. Ybrava havde tydeligvis set os komme, for nu kiggede han efter, om Ferrari’en var kørt. Det var den.

— Fortræffeligt! Deres ledsagerske er ved at hente kavaleriet — som i de gode amerikanske westerns.

Vi spadserede langsomt tværs over pladsen. Det støvregnede nu, og Ybravas regnfrakke skjulte den pistol, som hele tiden pegede på mig. Så drejede vi om et hjørne, og Ybrava sagde: — Så er vi her. Han pegede på en firedørs Seat, der parkerede foran en vejrbidt bygning. Han gav mig tegn til at sætte mig ind. Jeg bøjede mig ned mod bilen og mærkede stikket fra injektionssprøjten. Jeg tumlede ind i bilen, og så opslugte mørket mig.


Otteogtyvende kapitel

Constanzas ansigt svævede lige over mig. Jeg kunne høre lyden af vand, som slog mod siden af en båd. Jeg lå på en træbænk, der svagt gyngede under mig. Bedøvelsens tåger lettede, og jeg vidste, at jeg var om bord i en lille båd af en slags.

— Drik lidt vand, sagde Constanza blidt og pressede en flaske mod mine læber. Jeg drak, og derefter kiggede jeg på Constanza. Hun sad to meter fra mig i båden, og hendes pistol sigtede på mig.

— Gør nu ikke noget dumt, Nick, sagde hun. — Om kort tid er du alligevel fri igen.

Jeg rystede hånligt på hovedet.

— Det er sandt. Så snart vi har overgivet den detonatormekanisme til vores kontaktmand på én af de missilfregatter, som er på vej ind mod Coruñas red, så frigiver far dig.

— Constanza, han er sindssyg.

Hun lo. — Ikke sindssyg, men smart. Han havde aldrig fået fat i den detonator, hvis ikke han havde bildt os alle ind, at han var død.

— Til gengæld er mange af hans gamle kammerater døde for ramme alvor det sidste par dage, bemærkede jeg.

— CIA dræbte dem, sagde Constanza skarpt.

Jeg rystede på hovedet.


— Det var ikke CIA, der angreb os ved fortet, sagde jeg. — Og pludselig hørte du din fars stemme. Jeg så din reaktion, men dengang begreb jeg ikke, hvorfor du opførte dig så mærkeligt. Nu er det indlysende. Du troede, din far var død, og så opdagede du med ét, at han alligevel var i live.

— Han anede ikke, at jeg var der, før han havde set mig. Og hvis du havde fået din vilje, sad jeg stadig ude i den ruin. Men der var ingen virkelig vrede i hendes stemme. Spillet var spillet til ende, og hun havde vundet. Det var den detonator, hun hele tiden havde været ude efter, og nu havde hun den, og hendes russiske kontaktmand var derude til søs om bord i den besøgende sovjetiske flådeafdeling. Og når han havde fået mekanismen, troede hun — var alt godt og hele postyret forbi. Jeg hørte en bevægelse oppe på kajen og drejede hovedet.

— Nå, så De er vågnet? Stemmen var ligefrem jovial. Så sprang Ybrava ned i båden. — Har han sagt noget? spurgte han ligesom tilfældigt sin datter.

Constanza smilede kærligt til ham. — Kun det rene vrøvl, intet af betydning.

Det var tydeligt, at Constanza elskede sin far blindt. Og i virkeligheden var han en sindssyg, der om en time eller så ville slippe en ødelæggelse løs, som ville destruere alt det, som var blevet opbygget gennem årtusinder. De mange og lange års guerillakrig havde gjort det af med hans mentale balance. Død og ødelæggelse var blevet endemålet og ikke blot midlerne. Men det forstod Constanza ikke. For hende var faderen stadig Agustin Ybrava, baskernes legendariske frihedskæmper.

Nu kastede han fortøjningerne og skubbede os ud fra kajen. Med en lang åre vrikkede han os behændigt langt ud i havnen. Og først da startede han påhængsmotoren.


Der var kun små bølger på den store, blå bugt. Russike missildestroyere svingede om pynten derude og lagde sig i formation med vajende vimpler.

— Et flot syn, ikke? udbrød Constanza.

Med et fjernt udtryk i øjnene stirrede hendes far på hende. Jeg slap roret. Øjeblikkelig rettede den gamle mand sin maskinpistol mod min mave.

— Hold kursen, eller jeg klipper Deres cajones af Dem!

Jeg var ikke i tvivl om, at han mente det. Igen passerede to krydsere pynten. — Jeg begriber ikke, at den russiske admiral lader sin flåde sejle mod land, når der er en stjålen atombombe et sted derinde.

Constanza lo. — Men det er jo netop det fine ved det, Nick. Far har jo bomben under kontrol.

— Det fik han, da han havde myrdet Luis Cabesa, sagde jeg.

— Cabesa er i Pamplona — til tyrefesten, sagde Ybrava afslappet.

Jeg stirrede på Constanza, som beundrende kiggede på sin far. Men hun måtte da vide, hvad der var sket med Cabesa?

— Han var korsfæstet og død, da jeg forlod katedralen, sagde jeg.

— Hvad er du nu ude på, Nick? spurgte Constanza. — Jeg hentede personligt bomben fra katedralen. Og da var Luis Cabesa allerede kørt.

— Efter han havde armeret bomben?

— Efter han havde desarmeret mekanismen, sagde Constanza roligt. Hun troede stadig, at det var en ganske uskadelig bombe, vi havde om bord.

— Drej lidt til venstre, beordrede Ybrava.

Jeg adlød. Constanza kiggede ud over bugten — mod de mange krigsskibe.

— Korsfæstelsen af Luis Cabesa er ingen løgnehistorie, understregede jeg. — Cabesa er død. Din far myrdede ham, Constanza.

Hun slog mig i ansigtet. — Nu tier du stille, eller jeg skyder dig ned!

Jeg trak på skuldrene. — Du får aldrig lejlighed til at aflevere detonatoren til din kontaktmand, Constanza. Hvornår vil du dog indse sandheden? Din far vil sprænge hele den russiske flådeafdeling i luften.

Constanza så på sin far. — Hvad er det dog, han mener, far?

Ybrava trak på skuldrene. — En ny løgn — for at så splid imellem os.

De russiske skibe var nu nået gennem indsejlingen til bugten og lå i samlet formation med grønne bjerge til alle sider. Hvis bomben nu eksploderede i deres midte, vil den feje bugten ren. Og Ybrava dirigerede vores lille båd mod netop dette punkt.

— Far, sagde Constanza. — Det skib, vi skal møde, er helt ude for enden af formationen. Skibet lige forude er Vor duchekof. Og vi har fået udtrykkelig ordre til at holde os væk fra flagskibet.

— Du skal ikke give mig ordrer, Constanza.

— Undskyld, far, men vi er nødt til at ændre kurs.

— Hold mund! snerrede Ybrava.

— Constanza, bomben er armeret og sprængklar, sagde jeg.— Han er ude på at gøre det af med hele flåden.

Med maskinpistolen i favnen gik Ybrava midtskibs, skubbede sin datter til side og overtog styringen. Jeg langede hårdt og hurtigt ud efter ham, men den gamle rad havde overlevet et halvt århundredes guerillakampe og var på vagt. Hans fod ramte mig i skridtet, og overvældet af smerte og kvalme vaklede jeg mod rælingen.

Så gav Ybrava motoren fuld gas, båden fór fremad, og jeg faldt og rullede hen over det våde væk. Constanza greb fat i håndlisten på dækshuset og holdt balancen.


Jeg kæmpede mig igen på benene. Ybravas maskinpistol pegede på mig. Forude saluterede de russiske skibe med flagene de ventende spanske krigsskibe. Også Constanza stirrede fremad.

— Far, nu må du dreje af! Hun greb efter rattet. Ybrava slog hende hårdt i ansigtet.

— Forsvind! råbte han.

Jeg vrikkede min kniv ned i hånden og løb hen imod manden ved roret. Tre pistolkugler svirrede lige forbi mig, men i øvrigt ænsede Ybrava mig ikke. Nu havde han demonstreret, at han ikke havde det mindste imod at skyde mig ned. Constanza stirrede på ham. Endelig var situationen gået op for hende.

Vi var nær bugtens midte, og den russiske flanke var kun tre tusind meter fra os.

— Men hvorfor, far? spurgte Constanza.

— Og det spørger du om, du, som ikke længere er basker, men russerluder!

— Far! råbte Constanza.

— Du var én af dem, der forsøgte at myrde mig!

— Far, jeg har aldrig … protesterede Constanza. Jeg sneg mig nærmere. Nu ænsede Ybrava kun sit had.

— De udnyttede mig, sagde han. — Som franskmændene udnyttede Cabesa. Og som amerikanerne udnytter os allesammen. Men nu er spillet ude! Alt er forbi.

En dønning vippede båden, og jeg blev nødt til at tage et skridt for at holde balancen. Og derved fik Ybrava øje på min kniv.

— Smid den, Yankee, snerrede han.

Jeg adlød, og bådens bevægelse fik den til at glide bagud.

— Far, er det sandt, hvad han siger? Er bomben virkelig armeret?

— Og hvad så?

Og dermed havde Constanza fået sit spørgsmål besvaret. Hun blev kridhvid i ansigtet. Så udstødte hun et skrig og kastede sig mod sin far. Maskinpistolen sang sin dødssang. En kugle pløjede sig gennem hendes arm. Men Ybrava ønskede ikke at dræbe os endnu. Han ville have selskab lige til døden.

— Modtag din skæbne med værdighed, datter, sagde han. — Så du dermed kan sone de forbrydelser, du har begået for russerne.

Jeg greb Constanzas arm og kiggede på såret. Kuglen var gået lige igennem, og der var bensplinter i såret. Ybrava kylede et tørklæde hen til mig.

— Forbind hende, sagde han.

Jeg lagde et hurtigt kompres. Constanza var delvis i chok. Pludselig havde jeg fået nok af alle de sindssyge forbrydere, som jeg havde oplevet overalt. Jeg snurrede om mod Ybrava og gav ham et hårdt spark i maven. Med et hyl faldt han om. Maskinpistolen fyrede harmløst mod himlen. Jeg ramte hans skulder med et håndkantslag, og derefter hev jeg ham op og strammede mine hænder om hans hals.

— Dræb mig bare, gispede han. — Om fem minutter eksploderer bomben alligevel. Han rev sig løs, og baglæns rullede han ud over rælingen. Constanza skreg, og med sin raske hånd svingede hun roret rundt. Jeg overtog styringen, og da vi var nået tilbage til Ybrava, slog jeg motoren fra. Constanza støttede sig mod rælingen. Nu blødte såret igen voldsomt.

Tre meter fra os sparkede Ybrava sig op til overfladen. Han lignede ikke længere den farlige baskiske terrorist, men simpelt hen en hvilken som helst anden gammel mand. Sådan så Constanza ham også.

— Far! råbte hun og bøjede sig ud over siden. — Det er ikke for sent. Vi kan nå at ødelægge detonatoren. Og hverken russerne eller amerikaner får den så.

Hun rakte sin raske arm ned for at tage fat i sin far.


Hans hånd nærmede sig hende, og så greb han hende pludselig hårdt om håndleddet og trak til. Uden en lyd forsvandt hun ud over skibssiden.

Jeg så min kniv glimte i hendes hånd. Men Ybrava havde et langt livs erfaring i knivkamp. Han tog den fra hende. Et langt øjeblik stirrede han ind i hendes gyldengrønne øjne. Så jog han kniven i hendes strube. Hun rallede. Så lagde hun armene om sin far i en sidste omfavnelse. Og trak ham med sig i dybet.

Det var en rystende scene, men jeg havde ikke tid til at lade mig chokere. Der var kun få minutter tilbage, måske kun sekunder. Jeg fandt bomben og gik i gang med et demontere detonatoren. Det var ikke nemt, men endelig fik jeg fjernet den sidste metalholder, som spændte detonator og bombe sammen.

Så tog jeg maskinpistolen og gik bed i den lille kahyt. Skuddene rungede frygteligt i det meget begrænsede rum. Men da magasinet var tømt, var der et stort hul i bunden, og vandet strømmede ind. Jeg skyndte mig op på dækket igen. En helikopter nærmede sig hurtigt — en amerikansk flådehelikopter. Det var med andre ord lykkedes Rosemary at slå alarm.

Så svævede helikopteren lige over dækket, og et reb blev sænket ned. Jeg greb fat i det og lod mig hejse op i den ventende kæmpefugl.


Niogtyvende kapitel

En let morgentåge havde lagt sig over de grønne, træbevoksede skråninger og den lille strøm. Jeg sørgede omhyggeligt for ikke at kigge på manden ved min side, der kludrede så forfærdeligt med sit fluefiskeri.


– Hvad helvede glor De på? brummede han og gumlede irriteret på sin utændte cigar.

— I den tåge er det umuligt at glo på noget som helst, sagde jeg uskyldigt.

Han stirrede mistroisk på mig. — Det var Dem, der ville på ørredfiskeri i Pyrenæerne, mindede jeg ham om.

— Jo! Hawk forurenede bækken med en solid klat tobakssovs fra sin ene mundvig. Jeg kunne ikke lade være med at spekulere på, hvor længe min chef ville stå model til denne venden tilbage til naturen. Men lægen i konsulatet i San Sebastian havde beordret to ugers rekreation i garanteret rolige omgivelser. Og med et ondskabsfuldt smil gav han mig ordre til at følge med ham på ekspeditionen. Jeg tror, han havde en mistanke om, at der var en ganske bestemt sag, som jeg endnu ikke havde gjort færdig. — Jeg skal bruge Dem til at bære oppakningen, oplyste han venligt.— Den vejer fyrre kilo.

Altså måtte jeg sige farvel til Rosemary, som var mærkelig fjern, og jeg mærkede, hvor anspændt hun var, da jeg gav hende et afskedskys på kinden.

— Lort! bemærkede Hawk, da hans snøre håbløst filtrede sig ind i en busk. Det tog ham ti minutter at få den fri igen, og imens fangede jeg en ørred på to pund. Turens hidtil flotteste fangst.

Han stirrede forbitret på fisken. — Hvad er klokken? snerrede han.

— Halvni.

— Så er det på tide med en drink. Fra den lærredstaske, der var beregnet til de fisk, som han aldrig fangede, hentede han en flaske bourbon frem — og to små metalbægre. Vi drak, og med et lidt mere tilfreds udtryk betragtede han sin stadig utændte cigar.

— Ud med det! sagde han.

Det var dét øjeblik, jeg havde ventet på. Men Hawk havde formodentlig allerede gættet det meste. For alle tilfældes skyld begyndte jeg helt forfra.

— Constanza var naturligvis på ingen måde afhoppet fra russerne. Men hun var vores eneste mulige kontakt til baskerbevægelsen, sagde jeg. — Da vi kom for sent til at standse det stjålne plutonium i Bilbaos havn, fortsatte vi til Pamplona, for vi vidste, at Luis Cabesa altid var dér til tyrefesten. Der var i tusindvis af turister fra alle mulige lande, så det var det logiske sted til en terroristafpresning mod hele verden. Men baskerne var kun interesseret i at klemme den spanske regering. Og dermed samlede formodningerne sig om den helligste af alle Spaniens byer — Santiago de Compostella.

— Det burde vi have gættet aldeles med det samme, gryntede Hawk og tilføjede gravalvorligt: — De stolede på intet tidspunkt helt og fuldt på Constanza Ybrava, vel? Der var alligevel lidt af et glimt i hans øjne. Forekom det mig.

— Sir, sagde jeg forsigtigt. — Jeg mente, at en ordre, der blev sendt mig via Roger Mather, burde overvejes meget nøje, inden den blev adlydt.

Hawk stirrede et øjeblik på mig, hvorefter han igen fyldte bægrene. — Korrekt, sagde han aldeles udtryksløst, men der var stadig det samme glimt i hans øjne. — Tror De, at Constanza troede, hun havde dræbt sin far i det flystyrt?

Jeg rystede på hovedet. — Nej. Men hun var fuldt og fast overbevist om, at han var død, til hun hørte hans stemme den nat. Jeg tror, at Ybrava og russerne brugte et belejligt flystyrt til at udsprede rygtet om hans død, så han kunne vende hjem til Spanien og stjæle detonationskonstruktionen fra Luis Cabesa.

— Men hvorfor give Constanza skylden og derefter sende hende i marken? spurgte Hawk. — Når det kommer til stykket, var det den fejl, der væltede hele projektet.


Jeg stirrede på den ravgule væske i mit lille bæger. — Der er mange fraktioner i KGB, sagde jeg. — Visse af dem lider af en næsten paranoid mistro mod udlændinge, andre er ikke hævet over at benytte dem, og alle mistror de hinanden. Constanza var en udlænding med stadig stigende indflydelse. Nogle bureaukrater tænkte, at det var ulejligheden værd at stikke en kæp i hendes hjul.

Hawk rystede på hovedet. — Og da Ybrava så ikke med det samme rapporterede tilbage til Moskva, udsendte de Constanza med den røverhistorie, at hun var hoppet af. Men det er tvivlsomt om de regnede med, at vi ville tro på den historie. Men det var vel et forsøg værd.

Jeg sagde: — Efter jeg havde forladt Constanza i fortet, må Agustin have bestemt sig om og besluttet sig til alligevel at bruge sin datter. Hvorfor, får vi nok aldrig at vide. Måske troede han, at han nemmere kunne nå helt hen til den russiske flåde med Constanza i båden.

— Han kunne have dræbt hende i fortet, sagde Hawk.

Jeg trak på skuldrene. — Hun er død nu, sagde jeg og huskede … så meget. Hawk rejste sig.

— Det er undertiden et rigtigt beskidt job — vores, sagde han og kiggede længe og tavs på mig. Så sagde han brat: — Det var ikke Constanza, der dræbte Tony Ball, men Rosemary. Constanza forførte ham blot. Det er ikke til at tro, at en fyr som Tony Ball kunne blive varm på Constanza og bestjæle sin kone …

— Altså arbejder Rosemary også for firmaet? sagde jeg efter en kort pause.

— Hun gjorde det, oplyste Hawk. — Hun var kodeekspert og blev sendt til Hong Kong med sin mands forretningsrejse som dækmanøvre. Vi ved ikke, hvordan Tony traf Constanza eller hvornår, men han skulle netop til at give hende et meget vigtigt sæt kodebøger, da Rosemary afslørede dem og tilbageerobrede koderne. På den hårde måde — men der var ingen beviser. Nogle mente bagefter, at det var selvmord, andre gav Constanza skylden.

I tavshed fulgtes vi ad op ad skråningen og tilbage mod teltet, som stod i en lille rydning. Hawk forsvandt ind i teltet, mens jeg gjorde ørreden i stand. To skrigende ravne kredsede oppe i luften, men med ét forsvandt de. Jeg kunne næsten høre stilheden. Også Hawk reagerede, han kom frem fra teltet med sin gamle Colt i hånden. Så ventede vi.

Vi hørte vandrefuglen fløjte hundrede meter borte, og så nåede den slanke skikkelse i jeans og sportsskjorte ud i lysningen. Jeg stak Lugeren i bæltet og gik hende imøde. — Hej, Rosemary, sagde jeg.

Hun så tavs på mig, men da Hawk nu sluttede sig til os, brød et lille genert smil frem på hendes læber. Hawk virkede ikke forbavset. — Hej! sagde Rosemary. — Spørg ikke om, hvordan jeg fandt jer.

Men det var jo nok alligevel Hawk, der havde fortalt hende, hvor vi var. Hemmelighedsfulde manøvre er hans faste adfærdsmønster.

Vi slentrede tilbage mod teltet, og Hawk forsvandt atter ind i det. Jeg kiggede på Rosemary, hvis ansigt var helt udtryksløst, Så kom Hawk atter til syne med en lille flytaske, hvori han havde en ekstra flaske whisky samt en kasse cigarer.

— Mor jeg godt, børn! sagde han, hvorefter han uden yderligere kommentarer skråede over lysningen, satte sig op i vores Land Rover og startede den.

— David! råbte Rosemary, løb efter ham, trak hans ansigt ned til sit og kyssede ham. Så vendte hun tilbage til mig, og sammen kiggede vi efter Hawk, da han kørte sin vej.

— Nåja, Nick … sagde Rosemary.

— Ja? sagde jeg.


Hun vendte sig bort og virkede med ét meget hjælpeløs. Så sagde hun: — Du ved det om Tony?

— Hawk fortalte mig det, sagde jeg.

Hun nikkede. — Jeg bad ham gøre det. Længe stirrede hun tavs på mig. — Jeg vidste, at han var din ven, sagde hun til sidst, og store tårer sprang frem i hendes øjenkroge.

Jeg gik helt hen til hende. — Rosemary, sagde jeg blidt. — Vi gør alle dét, vi er nødt til at gøre. Der er sindssyge mennesker derude, og deres sygdom er smitsom. Tony blev smittet, og det kostede ham livet.

— Men hvad er der dog sket med mig, Nick? Tony er allerede ligesom ved at tåge bort for mig, og det er jeg ikke sikker på, at jeg synes om.

— Det er ganske normalt, sagde jeg.

— Jeg føler mig også frygtelig alene, sagde hun.

— Også dét er ganske normalt, sagde jeg.

Hun stirrede intenst på mig. — Og — åh, Gud, Nick — jeg trænger sådan til en mand!

— Og det er ligefrem forbløffende normalt.

— Men det kommer til at tage sin tid, sagde hun. — Det kræver tid til at blive normal igen.

Jeg sagde ikke noget.

I tavshed tilberedte vi ørreden over et lille bål. Så spiste vi en let frokost, om eftermiddagen fiskede vi og snakkede og kiggede på hinanden. Om aftenen lagde vi os til at sove i hver sin sovepose. Men tre morgener senere, netop som solen var ved at kante sig op over bjergene, kom Rosemary over til mig.

Mange timer senere, da vi begge var udmattede og fuldt tilfredsstillede, åbnede vi en flaske champagne, der havde ligget til afkøling i bækken, og med den fejrede vi, at Rosemary var vendt tilbage til livet.

Og Rosemary var langt dejligere end vinen …


Om Tyrefesten i Spanien

Med en atombombe kan man kontrollere og styre hele verden. Et sted i Spanien har en terrorgruppe kontrol over en atombombe. Deres næste skridt kan forrykke terrorbalancen. Det må ikke ske. Men Killmaster er i en frygtelig knibe, da den kvindelige superagent, som skal føre ham til terroristernes hovedkvarter, er sporløs forsvundet …


Nick Carter-Killmaster er en samling hårdtslående spionromaner, hvor spændingen er i højsædet. De 261 bøger er skrevet af forskellige forfattere under det fælles pseudonym Nick Carter, som også er navnet på bogens hovedperson, agent N3 for det amerikanske spionbureau, AXE. Nick Carter er lige så dygtig til at jagte forbrydere, som han er til at forføre damer, og bøgerne er sprængfyldt med action.