# Кiмната

Катерина Вячеславовна Луцкая

Стукiт в деревянi дверi вигляда╓ так: тук-тук. голос з середини:- хто там.- той, хто змерз жити назовнi.впустiть у кiмнату.- а ти певний що достойний зайти сюди.- так, я звiльнився.

Луцкая Катерина Вячеславовна

Кiмната

Origin: http://samlib.ru/l/luckaja_k_w/kimnata.shtml

Создан: 17/12/2007, изменен: 17/02/2009, 17k

Пьеса; сценарий: Драматургия

Стукiт в деревянi дверi вигляда╓ так: тук-тук. голос з середини:- хто там.- той, хто змерз жити назовнi.впустiть у кiмнату.- а ти певний що достойний зайти сюди.- так, я звiльнився.

____________________________________________________________

Радiоп'╓са "Кiмната"

Голоси:

Кохання: дитина рокiв 10.

Генiй: чоловiчий, холодний, суворий. Темна кiмната. Рипнули дверi. Чути кроки. Пауза. Хтось рукою намага╓ться щось намацати на стiнi.

М а р i я: (тихо) м- де цей вмикач. Нiчого не видно.

М i л о ш: (Роздратовано) Нi, що ти робиш. Я ж тобi зда╓ться говорив, що пiсля заходу сонця свiтло не вмикати! Нiщо не повинно порушити нiчного мовчання.

М а р i я: (нервово) Добре, добре я просто забула. Можна я хоч штори завiшу, а то зовсiм в тебе тут темно. Вiкно прикрити? Вже осiнь не будеш ти так до самого лiта спати з вiдчиненими фiранками.

М i л о ш: Нi не руш. Я повинен вiдчувати ╖х присутнiсть.

(Пауза)

М а р i я: Вони сьогоднi теж приходили?

М i л о ш: Так. Як завжди.

М а р i я: Що говорили

М i л о ш: Сьогоднi ми спiлкувались мовчанням.

М а р i я: Зрозумiло. А я ось зараз з Галиною по-телефону розмовляю. Подруга моя пам'ята╓ш. Привiт тобi переда╓. Хотiла запросити ╖╖ до нас на свято, та передумала.

М i л о ш: Добре й зробила.

М а р i я: Я тобi вечерю приготувала. Святкову мiж iншим. (По паузi) День промайнув, а ти навiть не привiтав мене.

М i л о ш: З чим?

М а р i я: Хм. Пригадай сам. Осiнь за вiкном така ж золота. Ну, я пiшла там Галя... Я люблю тебе.

М i л о ш: Угу.

М а р i я: Чу╓ш? я люблю тебе. Тiльки не йди вiд мене до них.

(кроки вiддаляються, звук дверi що зачиня╓ться. Змiна акустики)

М а р i я: Вибач, що примусила чекати.

Г а л я: Та нiчого, як там наш хворий

М а р i я: Хм, хворий.. не знаю. Я вже давно до нього в душу не заглядала, i те що живе за його светром стало для мене чужим, холодним. Я навiть ревнувати почала. (смiх iстеричний) Галю, ти колись чула, щоб жiнка ревнувала чоловiка до його ж душi. (Смi╓ться)

Г а л я: В твого вона хоч iсну╓. (Пауза) А як я тобi заздрила. Споглядала ваше кохання i тихо, щоб нiхто не бачив i не чув плакала собi в куточку, молила Бога, щоб i менi щось подiбне послав. Чим я гiрша була.

Марiя: та гарна ти, Галю та хiба в цьому рiч. На красу вiн нiколи не дивився. Осторонь був там, де чоловiчi очi не залишались байдужими. Я любила його. Я й досi люблю... що сталось. Чому так темно стало у нашому свiтi. Ми ще молодi. В нас життя попереду. Але вiдчуваю, що вiн не зможе пройти цей шлях зi мною, вiн вже десь на фiнiшi. Йому крок залишився до кiнця.

Г а л я: А можливо вам дитинку народити. Ну, спiльнi клопоти, переживання. Батькiвство змiню╓ чоловiкiв. Мого так точно.

М а р i я: Та вiн в сво╖й майстернi на полотнi "дiтей" кожен день народжу╓. Говорить з ними, плаче до них. Цiлував би та фарба не встига╓ висихати. Я одного разу з роботи ранiше прийшла. Чую з його кiмнати луна╓ голос, такий веселий аж сльози на очi навернулись. Давно я не чула його таким. На радостях зайшла навiть не постукавши. Хотiлось як ранiше пригорнутись до нього, втопитись в обiймах. (Пауза) коли вiн побачив мене, його обличчя нiби посiрiло, вiн нiчого не сказав. Але той погляд й досi роз'╖да╓ з середини.

Г а л я: (не впевнено) Слухай, можливо це вiн на тебе досi сердитьться за ту виставку. Ну це ж ти наполягала на нiй. Органiзувала все, орендувала примiщення в центрi Ки╓ва, розiслала запрошення iншим художникам. Ви тодi, пригадую влетiли в чи малу копiйку, i в мене тисячу доларiв позичили.

М а р i я: Мовчи. Ти дума╓ш я цей сором забула. Тако╖ критики наслухалась вiд вiдвiдувачiв. Досi у страшному снi сниться. Але чи я розраховувала на таке, думала, що це лише менi браку╓ естетичного смаку, чи як там воно назива╓ться. Думала, що пiсля виставки, все змiниться. Його оцiнять, тi хто справдi розумi╓ться на живописi. Визнають. Прославиться його iм'я.

Г а л я: Мiж нами говорячи, але як на мене, його засудили не даремно. Якiсь занадто химернi в нього картини. Щось поза людським розумiнням.

М а р i я: (пошепки) Ой розумiю. Хоч я вже звикла жити приховуючи сво╓ iстинне ставлення, до його малюнкiв. Та ранiше сподiвалась, що то примха часу, помалю╓ i покине. Та вiн працював у сво╖й майстернi все наше подружн╓ життя. Без вихiдних вiдпусток, коли я й натякала на вiдпочинок вiн ображався, говорив що попереджував мене перед одруженням, що легко не буде. Що для нього завжди на першому була ╓ i буде Творчiсть, з велико╖ лiтери "Т".

Г а л я: Ну а ти чому погодилась на таку пропозицiю

М а р i я: К-о-х-а-л-а. I вiрила в силу свого кохання. (Смi╓ться) Та воно мабуть в почутт╓вiй i╓рархi╖, ╓ рабинею генiя, i зовсiм не володарем, як думала я. (Пауза, змiна акустики,) майстерня Мiлоша

М i л о ш: Тихо. Тихо. В мо╖й головi спокiй. Я нiчого не чую. Не бачу. Ви вилетiли в вiдчинене вiкно. Я сам. Вiдчуваю як вiтер пронизу╓ пустку мого тiла.

(звук мiстичних дзвiночкiв. Спочатку тихо потiм голоснiше i голоснiше.) на них наклада╓ться голос Мi лоша

М i л о ш: Я сам. Тихо. Голосiв не ма╓.

Г о л о с 1: ти тут.

Г о л о с 2: так.

Г о л о с 2: Як довго я не чув тебе. Ти мiй ╓диний друг.

Г о л о с 1: а ти - ╓диний ворог.

Г о л о с 2: не помiча╓ш, що в цьому щось ╓.

Г о л о с 1: (смi╓ться) так Мiлош

М i л о ш: ви тут-тут-тут. Я сподiвався, що сьогоднi побуду сам.

Г о л о с 1,2(Разом) Але ми тут

Г о л о с 2: Я кохання

Г о л о с 1 А я твiй генiй.

Р а з о м: Ми не могли тебе покинути в цей день.

М i л о ш: М-м день.. намагаюсь пригадати що сьогоднi сталось.

Г е н i й: Не згада╓ш.

К о х а н н я: а можна я пiдкажу.

Г е н i й: Нi.

К о х а н н я (рiзко) сьогоднi день мого народження.

Г е н i й: ну завжди ти пiдскочиш не вчасно. Треба було б помучати його здогадками. познущатись з його короткотривало╖ памятi. Ти як завжди все псу╓ш.

К о х а н н я: (скромно) просто болить, що забув. Що сталось з тобою, Мiлоше. Ти вiддаля╓шся вiд мене. Я насправдi не самодостатн╓. Я потребу╓ твого тепла i розумiння. Я дало тобi крила. А тепер ти руба╓ш ╖х сво╖м мовчанням.

Г е н i й: Агов, Кохання що вартi тво╖ крила, без мого простору. Вони такi ж пустi як i слова промовленi нiмими вустами.

К о х а н н я: Ти - Генiй, завжди на завадi. Ти его╖ст, що прагне мати одразу все. Пiдкоривши Мiлоша, прагнеш поставити на колiна мене.

Г е н i й: Мiлош всього на всього iстота. Та, ти Кохання, зна╓ш краще мене, що таке люди. Без нас вони - оболонки, прозорi й склянi. Хоча деякi з них готовi впустити в себе щось бiльше.

К о х а н н я: Нас?

Г е н i й: О, добре мислиш. Люди лише вдають, що можуть ходити не торкаючись землi. А насправдi приреченi на нiй народитись i померти. Лише ╖хнi думки, навiянi нами, сягають вершин, змiнюють iсторi╖. А що тiло? Шмат матерi╖, що з'╓дну╓ пустку мiж прийдешнiм i колишнiм, поки ╓ в нiй життя.

Мiлош: чому ж ви завели мене в бiк. Я збився з шляху. Загубитись мiж людьми було б так просто, але ви завели мене глибше, нiж мiг би завести пустельний простiр. Я в собi став одиноким. Навiть з вами вiдчуваю, що б'юсь об свою оболонку прозору i скляну.

Г е н i й: ти не такий як всi.

М: Я був звичайним

Г е н i й: Ти вiрив в це, бо не знав людей. Ти мiрив усiх сво╖ми рамками, але ти помилився одного разу, коли познайомився з Марi╓ю, ти просив занадто багато. I впустив у свою душу, те що приречене подорожувати поодинцi: мене i Кохання. Наше одночасне народження, це перший крок до твого самогубства.

К о х а н н я: Так, я не можу жити поруч з ним з Генi╓м, я помираю. В'яну, а могло б розцвiсти.

Мiлош: Я покохав. Я й досi кохаю (невпевнено)

К о х а н н я: Так? Ти ще можеш мене врятувати

Г е н i й: Але загубиш себе. Мiлош я перший хто змайстрував ключi вiд входу в твою душу. Я маю право на тебе.

(Розда╓ться телефонний дзвiнок, спочатку тихо, i потiм гучнiсть нарощу╓ться до максимуму) чути голос Марi╖.

М а р i я: Алло. ...Так. Я його дружина. Нi, вiн зараз зайнятий. А ви з приводу чого телефону╓те. Так. Художник, звичайно я думаю вiн погодиться. Щоправда краще зустрiтись вiч-на-вiч з Мiлошем. Звичайно. Почекайте хвилинку. (кладе слухавку, чути кроки. Стук в дверi, дверi вiдкриваються зi скрипом.)

М а р i я: Любий тобi телефонують з Ки╓ва, говорять що з приводу, тих ескiзiв, що ти вiдправляв ╖м ще рiк тому. Хочуть зустрiтись з тобою, обговорити подальшу спiвпрацю.

М i л о ш: Нiкого не хочу бачити, забудь про те, мо╖ картини, залишаться тут.

Г е н i й: ти що, я не заради цього присвятив тобi сво╖ роки

К о х а н н я: Так, залиш ╖х, вони витвiр закохано╖ душi, вони незримi для чужих очей. Одного разу я тобi пробачило, не зрадь мене тепер. Хай будуть тут помiж тих стiн, що народили ╖х.

М а р i я: Марiя. Що я повинна вiдповiсти ╖м. Мiлоше, коли тобi краще зустрiтись.

М i л о ш: Мiлош (роздратовано) Марi╓, я повторюю, що мо╖ картини не по╖дуть нi в Ки╖в, нi будь-куди, що мене не цiкавить пропозицi╖ порожнiх посередникiв мiж мною i свiтом.

М а р i я: Марiя: ну. Зрозумiло. Ховайся тут мов собака в будцi. Тiкай вiд критикiв, як вiд власно╖ смертi.

М i л о ш: Мiлош: Ось вiд кого вiд кого, а вiд не╖ я так точно не тiкаю. Чекаю. Як любого гостя. Та вiн як i всякi довгоочiкуванi приятелi десь забарився.

М а р i я: Марiя (сумно не впевнено) так що менi сказати ╖м.

М i л о ш: Мiлош Що хочеш. Менi байдуже, але картин сво╖х не дам. Крапка. Не забудь зачинити дверей з того боку. Тут скрiзь протяги.

М а р i я: Н-е з-а-б-у-д-у.

(Тихо)

К о х а н н я: Дякую. ти врятувало мене.

М i л о ш: Мiлош: Не тебе а себе.

К о х а н н я: Ти i я ╓динi.

Г е н i й: Гей друзi ви забува╓те про мо╓ iснування. I я протестую. Мiлоше не можна так здаватись. Не забувай, що ти заборгував менi.

М i л о ш: Цiкаво що.

Г е н i й: Ну. Натхнення, iде╖, кольори, стиль, образи. Всього не перераху╓ш.

К о х а н н я: А тепер протестую я. Це з мене Мiлош черпав усi сво╖ iде╖. Вiн пiзнав iстину з мого дерева. I кожен раз, коли вважав, що вона вичерпалась, я вiдроджувало ╖╖ для нього з новою палiтрою, бо насправдi мо╓ почуття до незбагненностi безмежне. Я окрилило Мiлоша, я маю повне стовiдсоткове право на нього.

Г е н i й: Цiкаво, а чи не забуло, ти, Кохання, що Мiлош почав малювати далеко до тво╓╖ появи. Хто першим побачив скляний вiдбиток порожнечi в його очах, хто врятував вiд нелюдсько╖ самотностi, хто показав йому шлях до порятунку не через самогубство, а через творчiсть. Це я витяг з прiрви його загублену душу. Я врятував генiя його духу, а ти навпаки, знищило сво╖м " незбагненно безмежним почуттям". Ти ж ма╓ш прiоритет над людськими душами, можеш, на вiдмiнно вiд мене обирати будь кого. Чому ж зупинилось на Мiлошевi

К о х а н н я: Я не могло залишитись нiмим до його чорно-бiлого полотна. Йому бракувало свiтла, експресi╖. Ти дiйсно постарався, зробив його картини бездоганними, але чи помiтив ти як вi╓ вiд них потойбiчним мороком, як не типово реально для людського ока вони окреслюють пiдземний свiт. В якому вiн, до речi, ще не був. (По паузi) Мiлош сам покликав мене. Вiн занадто далеко зайшов, загубився у собi. А мо╓ призначення рятувати такi втраченi для земного iснування душi.

Г е н i й: Подарувавши йому звичайну земну любов. Це ти назива╓ш порятунком.

К о х а н н я: (образливо, зневiрливо)Вiн сам ╖╖ зробив такою. Мiй всесвiт вимiрю╓ться лише однi╓ю мiрою - розмiром людсько╖ душi. Скiльки вона ладна в собi помiстити, тако╖ величини я буду. Це столiття розчленову╓ мене на неймовiрно дрiбнi частини. О, Генiй, як важко розставатись з сво╖ми крихiтками, як невимовно гiрко потiм дивитись на ╖х загибель у мiлiметрових людських душах. (по паузi) як довго я мрiяло втопитись у комусь повнiстю, забувши про пекучий бiль розшматовано╖ плотi. (чути спiв пташок, заколисаний шум вiтру i дерев - все по╓дну╓ться у чудовiй комбiнацi╖ природного звуку)Луна╓ жiночий смiх. М а р i я: Я в тво╖х обiймах. Нiби всесвiт увiйшов у тво╖ очi. Так синьо там так безмежно. Ти належиш менi а отже я володарка свiту.

М i л о ш: Як тепло в тво╖х руках. Я хочу щоб так було завжди.

М а р i я: Постiйнiсть така страшна. Не треба. Можливо з часом мого тепла буде замало для тебе. Але закований цi╓ю миттю i сво╖ми словами ти будеш приречений залишатись зi мною.

М i л о ш: Тодi я не хочу майбутнього, не хочу вiдлiку часу. Хай все буде як зараз. Зупинись мить. Ти прекрасна. (Пауза) вiдсутня фонова музика. К о х а н н я: Марiя це ти? Я бачу твiй образ посеред темно╖ кiмнати. Ти лежиш на лiжку твою наготу прикрива╓ тоненька бiла ковдра. Це ╓дине свiтло що iсну╓ тут. Та навiть серед нiчно╖ пiтьми яку подарувала нам вiчнiсть я здатне розiбрати риси твого тiла. Вони зiтканi з пелюсток квiтiв, пронизанi росою лiтнiх трав. Тво╓ волося заколисане теплим вiтром закрива╓ обличчя, вiд ночi. Я нахиляюсь до тебе, аби прибрати його пасмо i чую як тонко воно пахне травами. Я цiлую його. Чу╓ш, як я цiлую його? Я хочу, як колись, увiбрати в себе запах твого степового тiла. Та я боюсь торкатись тебе, боюсь порушити цю мить. Я вже не ╖╖ володар, так само як i не твiй. Марi╓ - ╓ -╓ - ╓.

М i л о ш: Конання, чому я теж тут? що ми робимо у цiй кiмнатi. Що з Марi╓ю?

К о х а н н я: вона спить подивись на не╖. Що ти бачиш?

М i л о ш: ╥╖ тiло. Воно прекрасне i прозоре. Я бучу ╖╖ наскрiзь вперше. Мене вража╓ безмежнiсть ╖╖ пустки.

К о х а н н я: Торкнись ╖╖, вiдчуй що помиля╓шся. Вона повна тепла i нiжностi.

М i л о ш: Навiщо це тепло потойбiчне. Марiя втрачена для мене. Вона зрадила.

К о х а н н я: Я свiдок вона була вiрна в усьому тобi.

М i л о ш: ╥╖ зрада у ╖╖ нерозумiннi. Вона перестала бачити i вiдчувати. (По паузi) Марiя увiйшла в мо╓ життя так раптово i майже одночасно з Генi╓м. Я навiть сприйняв ╖х як щось спiльне. I за той творчий злет дякував ╖й чи тобi, Кохання. Розбирайтесь мiж собою. Тодi думав, що Марiя врятувала, та насправдi ╖╖ поява в мо╓му свiтi лише вiдклала те, що мушу зробити зараз. Померти. Так легко i просто говорити про свою смерть, коли на цьому свiтi тебе нiчого не трима╓.

К о х а н н я: А я?

М i л о ш: Тебе вже не достатньо, хiба ти не помiча╓ш, що саме зника╓ш у мороцi.

К о х а н н я: Мiлош побудь ще трохи не йди. Дозволь померти першим. Бiля вас. У цей день. Ось тiльки дорахую на пальцях роки вашо╖ спiльно╖ дитини, що стала заручником сердець. Твого й ╖╖. Колись спiльного. Сьогоднi загинаю десятий, останнiй. Так незвично помирати цiлим, не розчленованим. Бiль незвично повна. (Музика спокiйна, щось вiдсторонене вiд розумiння)

Г е н i й: Привiт ти зi мною

М i л о ш: Так

Г е н i й: Сьогоднi я пропоную намалювати тобi картину з чорних квiтiв, вони будуть стояти в сiрому горщику, на пiдвiконнi вiдчиненого вiкна. На дворi обов'язково ма╓ бути нiч. Жодних кольорiв, це ма╓ бути гра вiдтiнкiв. В тво╓му розпорядження два кольори. Чорний i бiлий. Пензлi можеш обрати на свiй розсуд. Хоча не бери м'якi. Вони не залишають таких рель╓фних штрихiв, яких я домагаюсь досягти у цьому малюнку. А до речi ще одна сутт╓ва особливiсть: квiти не живi. Тож не треба нiяких метеликiв поруч, бджiл та комарикiв. Ну, нiби все. Можеш починати.

М i л о ш: (наспiвуючи веселу мелодiю, бере до рук полотно вiдповiднi звуки). (змiна акустики)

М а р i я: До речi Галю, ми вирiшили розлучитись. Мiлош сказав, що йому буде так краще. Я погодилась з ним.

(Занавiс)

0x01 graphic

____________________________________________________________

© Луцкая Катерина Вячеславовна. Кiмната

Origin: http://samlib.ru/l/luckaja_k_w/kimnata.shtml

Создан: 17/12/2007, изменен: 17/02/2009, 17k

Пьеса; сценарий: Драматургия